ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

11 травня 2026 року	Справа №160/4292/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції про визнання бездіяльності та дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, компенсацію моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання повної публічної інформації на запит від 17.02.2026 року № КАЛАП-003;
- визнати протиправними дії відповідача, що полягали у не пересиланні інформаційного запиту належному розпоряднику; 
- зобов`язати відповідача повторно розглянути інформаційний запит та надати відповідь по суті або переслати його належному розпоряднику з його повідомленням;
- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 17.02.2026 року позивач звернувся до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області із письмовим інформаційним запитом (вих. №АЛАП-003), у якому, посилаючись на Конституцію України та закони України "Про доступ до публічної інформації", "Про інформацію", "Про звернення громадян", просив: надати інформацію про кількість спеціальних автомобілів (евакуаторів), якими здійснюється тимчасове затримання транспортних засобів патрульними поліцейськими у Дніпропетровській області; належним чином зареєструвати звернення та повідомити реєстраційний номер; надати відповідь виключно в електронному вигляді. 18.02.026 року дане звернення було зареєстроване за вхідним №233. 23.02.2026 року відповідач надіслав відповідь, у якій не надав запитуваної інформації по суті, а лише повідомив, що відповідні питання належать до компетенції іншого органу, та запропонував звернутися туди самостійно. Таким чином, відповідач ухилився від виконання покладеного на нього законом обов?язку, що й стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 року прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
На виконання вимог ухвали суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що інформація щодо кількості спеціалізованих транспортних засобів (евакуаторів) знаходиться у розпорядженні Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Так, на думку позивача, саме положення ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" не було виконано Управлінням, оскільки позивач вважає, що Управління повинно було направити його запит на інформацію до ГУНП в Дніпропетровській області для розгляду в межах компетенції. Детальний розгляд порушених у запиті питань та надання належної оцінки наданої позивачу Управлінням відповіді зумовлює спростування викладених позивачем обґрунтувань. Натомість положеннями ст.265-2 КУпАП передбачено тимчасове затримання транспортних засобів працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції, про що позивач у своєму запиті питань не порушував. З огляду на викладене, не є зрозумілим яка саме інформація була запитана позивачем, щодо тимчасового вилучення транспортних засобів чи їх тимчасового затримання. Окрім того, у сформульованому позивачем питанні, останній застосував кому після словосполучення "транспортних засобів", що зробило першу частину речення закінченою за своїм змістом та загалом вона виглядала так: "кількість спеціальних автомобілів (евакуаторів) якими здійснюється тимчасове вилучення транспортних засобів". Натомість друга частина речення є незакінченою, оскільки виглядає так: "патрульними поліцейськими у Дніпропетровській області", у зв?язку із чим сприймається як уточнення порушеного питання в частині діяльності Управління. Зважаючи на це, Управлінням надана позивачу відповідь в тій частині, яка стосується саме Управління. 
Поряд з тим, для виконання вимог ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" в частині надсилання запиту належному розпоряднику, обов?язковою умовою є розуміння суті порушеного запитувачем питання, оскільки первинний розпорядник інформації не може знати хто володіє запитуваною інформацією якщо неможливо встановити яка саме інформація запитується. Саме з огляду на викладене, Управління рекомендувало позивачу звернутись до ГУНП, оскільки припустило вірогідність того, що для вирішення питання про отримання позивачем тієї інформації, яка йому потрібна (але щодо якої він не сформулював коректний запит), доцільним є його відповідне звернення до ГУНП в Дніпропетровській області. З урахуванням наведеного, позовна вимога про зобов`язання Управління повторно розглянути наведений запит є безпідставною, оскільки суть порушених у ньому питань залишається незрозумілою. Крім того, підстави для відшкодування шкоди, яку нібито зазнав позивач у зв?язку із наведеними у позові подіями, відсутні, а відтак позовні вимоги щодо відшкодування такої шкоди задоволенню не підлягають, зокрема, з мотивів недоведеності факту заподіяння такої шкоди, її розміру, а також відсутності причинно-наслідкового зв?язку. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що 17.02.2026 ОСОБА_1 звернувся із запитом про доступ до публічної інформації до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, у якому зокрема просив надати інформацію про кількість спеціальних автомобілів (евакуаторів) якими здійснюється тимчасове вилучення транспортних засобів, патрульними поліцейськими y Дніпропетровській області. 
Листом від 23.02.2026 за вих. 233/41/19/02-2026 Управлінням патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції було надано відповідь, що відповідно до п.2 Наказу НПУ №. 309 від 28.03.20219 "Про організацію взаємодії органів та підрозділів поліції під час реалізації повноважень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху" здійснення доставлення транспортних засобів на спеціальні майданчики та їх зберігання забезпечується головними управліннями Національної поліції в областях. Таким чином, інформація щодо кількості спеціалізованих транспортних засобів (евакуаторів) знаходиться у розпорядженні Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно зі статтею 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону України "Про інформацію" право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес, визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).
Так, відповідно до ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (ст.2 Закону № 2939-VI).
Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до ст.5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Згідно із ст.12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Пунктом 1 ч.1 ст.13 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч.4 ст.13 Закону № 2939-VI).
Відповідно до ст.14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно із ч.ч.1-4 ст.19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.
За змістом ч.5 ст.19 Закону № 2939-VI запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Відповідно до ч.1 ст.20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частиною 1 ст.22 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Згідно із ч.2 ст.22 Закону № 2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч.3 ст.22 Закону № 2939-VI).
Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (стаття 23 Закону №2939-VI).
Отже, громадяни мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації. Запит може надаватися у письмовій формі чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Розпорядник інформації у свою чергу зобов`язаний надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Проте, строк може бути продовженим у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних. Також запитувачу інформації забезпечено право на оскарження дій або бездіяльності розпорядника інформації.
Як було зазначено судом вище, 17.02.2026 позивач звернувся із запитом про доступ до публічної інформації до відповідача, у якому зокрема просив надати інформацію про кількість спеціальних автомобілів (евакуаторів) якими здійснюється тимчасове вилучення транспортних засобів, патрульними поліцейськими y Дніпропетровській області. 
Листом від 23.02.2026 за вих. 233/41/19/02-2026 Управлінням патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції було надано відповідь, що відповідно до п.2 Наказу НПУ № 309 від 28.03.20219 "Про організацію взаємодії органів та підрозділів поліції під час реалізації повноважень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху" здійснення доставлення транспортних засобів на спеціальні майданчики та їх зберігання забезпечується головними управліннями Національної поліції в областях. Таким чином, інформація щодо кількості спеціалізованих транспортних засобів (евакуаторів) знаходиться у розпорядженні Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. 
Суд звертає увагу, що обов`язок у разі отримання запиту розпорядником інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача, передбачений ч.3 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", є імперативним і не ставиться у залежність від внутрішньої організації роботи органу державної влади або відносин підпорядкованості між суб`єктами владних повноважень.
Отже, навіть за умови, що запитувана інформація перебувала у володінні Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, саме Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції як первинний адресат запиту зобов`язане переслати його належному розпоряднику, та одночасно повідомити про це запитувача.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач, отримавши запит позивача, зобов`язаний діяти у спосіб, прямо передбачений законом: або надати відповідь по суті, або переслати запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. 
Невчинення зазначених дій свідчить про протиправну бездіяльність відповідача в частині недотримання вимог законодавства про доступ до публічної інформації.
Суд враховує, що внаслідок недотримання відповідачем положень ч.3 ст.22 Закону №2939-VI, порушено право позивача на отримання інформації.
Враховуючи наведене належним способом захисту та поновлення порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягала у не пересиланні інформаційного запиту належному розпоряднику та зобов`язання відповідача направити запит позивача від 17.02.2026 р. до належного розпорядника з одночасним повідомленням про це запитувача.
Що стосується позовних вимог вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 3 000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Отже, вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суду слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано до суду жодних доказів, які б підтверджували факт понесення останнім душевних страждань та їх взаємозв`язку з вищенаведеною бездіяльністю відповідача, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 р. № 3674-VI, а у матеріалах справи відсутні докази понесення ним інших судових витрат, розподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262, 263 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, що полягали у не пересиланні інформаційного запиту ОСОБА_1 від 17.02.2026 року належному розпоряднику.
Зобов`язати Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції направити запит ОСОБА_1 від 17.02.2026 року до належного розпорядника з одночасним повідомленням про це запитувача.
У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма