Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року Справа№200/2358/26 

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною стягнення сум, 
УСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), де просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:
визнати протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення;
зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь період прострочення з 01.12.2015 по 29.03.2026;
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 255 973,64 грн. 
В обґрунтування позову зазначено таке.
Позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 з 27.02.2009 по 16.09.2018 та з 17.09.2018 по 28.08.2019 у ВЧ НОМЕР_1 . 
29 березня 2026 року відповідачем на виконання рішення суду у справі №200/8124/25 позивачу виплачено суму індексації грошового забезпечення у розмірі 140 476,20 грн.
Водночас відповідачем не виплачено позивачу компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, що, на думку позивача, є протиправною бездіяльністю. 
Також з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні, що підтверджується рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/8124/25.
Остаточний розрахунок з позивачем на виконання вказаного судового рішення відповідачем проведено лише 29.03.2026, шляхом виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 140 476,20 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків виплати та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою суду від 01.04.2026 позовна заява залишалась без руху, у встановлений судом строк недоліки усунуті.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.04.2026 адміністративну справу № 200/2358/26 прийнято до провадження. Вирішено здійснювати розгляд адміністративної справи одноособово суддею Буряк І.В. в порядку спрощеного позовного провадження у строк, встановлений статтею 258 КАС України. Витребувано у відповідача докази у справі.
ВЧ НОМЕР_1 надано відзив на позовну заяву за змістом якого відповідач проти позовних вимог заперечує та зазначає таке.
Позивач наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 28.08.2019 № 419-ОС виключений зі списків особового складу військової частини з 28.08.2019.
29 березня 2026 року відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/8124/25 нараховано та виплачено суму індексації грошового забезпечення у розмірі 140 476,20 грн.
Водночас відповідач, із посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду, згідно наведеного у відзиві переліку, звертає увагу суду на необхідність застосування критеріїв співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Також зазначає, що відповідач є органом державної влади на місцях у системі ДПС України та утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України й здійснює видатки лише у межах тих асигнувань, які виділяються МВС України на відповідні цілі.
Звертає увагу, що ВЧ НОМЕР_1 безпосередньо залучена до виконання завдань з відбиття вторгнення та нападу на територію України збройних сил російської федерації, а тому затримка розрахунку при звільненні відбулася не з волі відповідача.
Щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, то відповідно вимог законодавства України необхідними умовами для виплати компенсації втрати частини доходів є нарахування відповідних доходів, які не мають разового характеру та несвоєчасність такої виплати.
Водночас нарахування суми компенсації відбулося у межах місячного строку з дня набрання законної сили рішенням суду у справі № 200/8124/25, а відповідна індексація носить разовий характер.
Позивачем подано відповідь на відзив, де викладено доводи в обґрунтування незгоди із правовою позицією відповідача, зокрема зазначено, що індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення і підлягає компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати. Щодо стягнення середнього заробітку зазначено, тривалий час невиплати індексації грошового забезпечення, пов`язаний з бездіяльністю відповідача щодо її виплати.
Також позивачем подано до суду заяву про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 (суд розуміє зазначення у прохальній частині цієї заяви ВЧ НОМЕР_3 як описку, що на суть питання не впливає) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Відповідачем у відповідь направлено суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, де викладено прохання зменшити їх розмір, у зв`язку із неспівмірністю розміру до складності справи та фактично здійсненою адвокатом роботою.
Позивач звернувся до суду із заявою, де виклав заперечення щодо клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, де звернув увагу, зокрема на рекомендовані ставки гонорару адвоката відповідно до рішення Ради адвокатів Херсонської області від 21.07.2021 № 13/1/17.
06 травня 2026 року ВЧ НОМЕР_1 подано заперечення на відповідь на відзив, де відповідач висновує про необґрунтованість доводів позивача, звертає увагу суду на необхідність застосування принципу співмірності та той факт, що відповідач є бюджетною організацією. Щодо компенсації втрати частини доходів зазначає про відсутність затримки виплати.
Крім того, НОМЕР_4 звернулася до суду із заявою від 08.05.2026, де просила суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу за наслідками вирішення спору по суті. 
Судом установлено такі фактичні обставини у справі.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, паспорт серія НОМЕР_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням від 25.02.2015 серія НОМЕР_7 .
Преюдиційно (справа №200/8124/25) установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 27.02.2009 по 16.09.2018, у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , далі - відповідач) з 17.09.2018 по 28.08.2019.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22.12.2025 у справі № 200/8124/25, яке набрало законної сили 11.03.2026, адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , ВЧ НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошової забезпечення задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 та ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.08.2019 відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року з 01.12.2015 та з врахуванням фіксованої індексації-різниці з 01.03.2018.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити нарахування і виплату на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року з 01.12.2015 по 28.02.2018 та з врахуванням фіксованої індексації-різниці з 01.03.2018 по 28.08.2019 у розмірі 4298,84 грн щомісяця.
У іншій частині позовних вимог – відмовлено.
29 березня 2026 року на виконання вказаного рішення суду ВЧ НОМЕР_1 позивачу перераховано суму грошового забезпечення у розмірі 140 476,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 27.03.2026 № 4394.
Відповідно довідки ВЧ НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення за. два останні календарні місяці перед звільненням ОСОБА_1 середньоденне грошове забезпечення (червень 2019 року - липень 2019 року) складає 355,68 грн.
Відомості довідки від 02.05.2026 № 09/52620/26 про остаточний розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 свідчать, що позивачу при звільненні сплачено 136 683,08 грн.
Правова позиція суду обґрунтована таким. 
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-III).
Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, сума індексації грошових доходів громадян (абзац другий частини другої статті 2 Закону №2050-III).
Зі змісту цієї норми також слідує, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформулював Верховний Суд України ще у постановах від 19.12.2011 у справі № 6-58цс11, від 11.07.2017 у справі №2а-1102/09/2670 та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі №803/203/17, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20 та інш.
Водночас, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20 (касаційне провадження № К/990/129/22) вирішив питання неоднакового застосування норм статті 7 Закону № 2050-ІІІ та відступив від висновків, викладених Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.06.2021 у справі №240/186/20, від 17.11.2021 у справі № 460/4188/20, від 27.07.2022 у справі №460/783/20, від 11.05.2023 у справі № 460/786/20.
У цій постанові Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, серед іншого, сформулював висновки, відповідно до яких нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, отримання відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію у відповідь на заяву особи про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку, та відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.
У справі № 560/8194/20 судова палата виходила з того, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акту індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
За висновком судової палати зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
Крім того, суд вважає, що відповідна компенсація має бути виплачена відповідачем, як особою, яка здійснила фактичну виплату несвоєчасно нарахованих позивачу доходів, що підтверджується матеріалами справи.
Судом вище установлено, що заборгованість із виплати нарахованих сум грошового забезпечення (індексації) мала місце з 01.12.2015 та фактично виплачена 29.03.2026.
У постановах від 14.05.2019 у справі № 804/2994/18, від 23.12.2020 у справі №640/7975/15-а, від 05.07.2022 у справі №420/7633/20 виходив з того, що право особи на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати виникає з моменту фактичного порушення строку виплати доходу. Тобто така компенсація підлягає нарахуванню за весь період невиплати відповідного доходу.
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 24.01.2025 у справі №380/1607/24, зазначивши, що право на компенсацію втрати частини доходу в особи пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Компенсація, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядком №159, виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 04.09.2025 у справі №420/16557/24 вказано, що відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати нараховується за весь період невиплати доходу, включно з днем фактичної виплати.
Отже, застосовуючи викладені висновки Верховного Суду, суд констатує, що відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів через порушення строку їх виплати за період з 01.12.2015 по 29.03.2026 (дата фактичної виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення)
Розрахунок відповідної компенсації належить до повноважень роботодавця, а відтак позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення – 29.03.2026.
Щодо стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 (наступний день після звільнення) по 29.03.2026.
Кодекс Законів про Працю України. 
Стаття 116. (у редакції, чинній на момент звільнення позивача)
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 117. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні (у редакції, чинній на момент звільнення позивача)
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Стаття 116. (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022)
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 117 (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022)
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Висновки суду у цій частині.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Водночас аналіз чинної практики Верховного Суду дає достатні правові підстави суду виснувати, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, але з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, доцільно застосовувати норми статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то правильним є висновок про можливість застосування норм статей 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби, зокрема, й в Державній прикордонній службі України.
Подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 22.06.2023 у справі № 380/152/20.
Отже у питанні відшкодування позивачу середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, суд застосовує норми загального законодавства, а саме ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Щодо встановлення обмежувального 6 місячного періоду стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, 
Період затримки розрахунку при звільненні, що є спірний у цій справі, можна умовно поділити на дві частини до 19.07.2022 (до внесення змін до статті 117 КЗпП України) та з 19.07.2022 (після внесення змін до статті 117 КЗпП України).
За редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла у період з 29.08.2019 (з моменту початку перебігу прострочення розрахунку при звільненні) по 18.07.2022, час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, не обмежувався.
Водночас, за редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла у період, починаючи з 19.07.2022 і по дату фактичного проведення остаточного розрахунку (29.03.2026), час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, був обмежений шістьма місяцями.
З огляду на викладені обставини, до правовідносин, які мали місце з 29.08.2019 по 18.07.2022, судом у цій справі застосовуються положення статті 117 КЗпП України у редакції до внесення до неї змін Законом № 2352-IX, а до правовідносин, які мали місце, починаючи з 19.07.2022 – положення статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла після внесення до неї змін Законом № 2352-IX.
Аналогічні за своїм змістом висновки були наведені Верховним Судом у постановах від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 23.05.2024 у справі № 200/2048/23.
За результатами арифметичного підрахунку періоду прострочення розрахунку з позивачем при звільненні з 29.08.2019 по 18.07.2022 загалом налічує 1055 календарних днів, а 6-місячний період з 19.07.2022 – 185 календарних днів.
Щодо визначення розміру середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні та застосування принципу співмірності, суд виходить з таких міркувань. 
Питання про обчислення середнього заробітку (середньої заробітної плати) унормовані Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100).
Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 2 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. При цьому в разі, якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
Відповідно до змісту абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з положеннями пункту 5 Порядку № 100 установлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи саме з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у передбачених чинним законодавством випадках - на число календарних днів за цей період.
Згідно з абзацом 2 пункту 8 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Абзацом 3 пункту 8 Порядку № 100 установлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260)
Пунктом 7 Порядку № 260 передбачено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.
Вказаний висновок судом постановлено за результатами аналізу постанов Верховного Суду щодо подібних за змістом правовідносин: від 21.11.2018 справа №808/928/16, від 17.01.2019 справа № 805/2706/17-а, від 18.04.2019 справа № 806/889/17, від24.07.2019 справа № 805/3167/18-а.
Отже, із системного аналізу наведених норм статей 116 та 117 КЗпП України, Порядку № 100, можна дійти висновку, що відповідно до чинного законодавства нарахування середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням, а середньоденне грошове забезпечення військовослужбовців обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Як вже відзначалося, відповідно довідки, яка надана до суду ВЧ НОМЕР_1 про грошове забезпечення ОСОБА_1 середньоденне грошове забезпечення складає 355,68 грн.
Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні: 
1055 * 355,68 = 375 242,40 грн;
185 * 355,68 = 65 800,80; 
Усього за весь період 441 043,20 грн.
Сума несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 140 476,20 грн. 
Щодо застосування принципу співмірності у цілях розрахунку суми середнього заробітку, що стягується у зв?язку із несвоєчасним розрахунком при звільнення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Так, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою у постанові від 26.06.2019. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду констатувала необхідність формулювання такого правового висновку: « Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми середнього заробітку, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 06.11.2025 (справа №160/20357/22) з урахуванням наведених висновків Великої Палати (справа № 489/6074/23) зазначила, що спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 (справа №480/3105/19) визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру й відповідатиме принципу співмірності, а саме зазначив: «п.59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
П. 60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
П. 61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.». 
Суд установив, що сума невиплаченої при звільненні заборгованості склала 140 476,20 грн, розрахований розмір середнього заробітку 441 043,20 грн.
Тобто розрахований судом розмір середнього заробітку, що належить до виплати перевищує суму заборгованості майже у 3 рази, що у розумінні постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 є підставою для застосування принципу співмірності.
Застосовуючи принцип співмірності за формулою, визначеною у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Доцільність розрахунку середнього заробітку у спосіб, запропонований цією постановою, підтверджено численними судовими рішеннями Верховного Суду, зокрема у постановою від 17.12.2025 у справі №420/22799/24 та постановою від 22.01.2026 справа № 460/17264/23.
Суд, скориставшись довідкою про остаточний розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 установив, що загальна сума сплачених при звільненні коштів мала складати 136 683,08 + 140 476,20 = 277 159,28 грн.
Сума недоплати у відсотковому співвідношенні складає 50,68 % (140 476,20 *100% : 277 159,28 ).
Сума середньоденного заробітку – 355,68 грн, відсоткове співвідношення недоплати складає 180,25 грн (355,68 * 50,68% : 100)
Отже, розмір середнього заробітку: 
180,25 * 1055= 190 163,75 грн за період з 29.08.2019 до 18.07.2022;
180,25 * 185 = 33 346,25 грн шестимісячний період з 19.07.2022;
Усього: 33 346,25 + 190 163,75 = 223 510,00 грн. 
Суд звертає увагу, що сума середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні розрахована без відрахування податкових зобов`язань, що покладається на роботодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №9901/407/19).
Належним способом захисту у цій категорії справ відповідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 та постанови Верховного Суду від 16.02.2023 справа № 420/20192/21 є саме стягнення відповідної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, позовні вимоги є частково обґрунтованими та мають бути задоволені у визначеній судом частині шляхом стягнення суми середнього заробітку у розмірі 223 510,00 грн.
Щодо судового збору.
Оскільки позов задоволено повністю, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути сплачену ним суму судового збору.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Позивачем у підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано такі докази:
ордер на надання правничої допомоги серія ВН № 1591667 ОСОБА_1 адвокатом Матвійчук Н. Є., свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю від 31.07.2019 № 5581, на підставі договору про надання правової допомоги від 10.10.2025 № 25/25;
договір про надання правової допомоги від 10.10.2025 № 25/25, де викладено зобов`язання адвоката Матвійчук Н. Є. надати клієнту ( ОСОБА_1 ) правову допомогу щодо здійснення захисту, представництва, зокрема у справі про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати та зобов`язання клієнта оплатити такі. Оплата винагороди адвоката здійснюється у формі гонорару;
відповідно додаткової угоди від 30.03.2026 № б/н до договору від 10.10.2025 № 25/25 між сторонами погоджено, що адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання клієнту юридичних послуг щодо стягнення з ВЧ НОМЕР_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати та стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні. Розмір гонорару складає 20 000,00 грн;
акт виконаних робіт складений 03.05.2026 до договору про надання правничої допомоги від 10.10.2025 № 25/25, де визначено перелік наданих адвокатом послуг загальною вартістю 20 000,00 грн.
Факт оплати за договором від 10.10.2025 № 25/25 на суму 20 000,00 грн. підтверджується прибутковим касовим ордером від 03.05.2026 № 25.
Правова позиція суду.
КАС України 
Стаття 132 КАС України.
1. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 
1) на професійну правничу допомогу; 
Частиною 7 ст 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідна заява, викладена за текстом позову й додано усі, підтверджуючі документи.
Стаття 134 КАС України. 
1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
3. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
4. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
5. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
6. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
7. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Висновки суду.
Належним чином підтверджені витрати позивача підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
За наявності обґрунтованих заперечень відповідача суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення й у постановах Верховного Суду від 15.07.2020 (справа №640/10548/19), від 21.01.2021 (справа №280/2635/20), від 18.05.2022 (справа №640/4035/20), 23.02.2023 (справа № 640/37534/21).
Тобто, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Відповідач надав заперечення проти стягнення витрат на правову допомогу адвоката, з огляду на недоведеність факту складності справи та виконаних адвокатом робіт, а саме: 
ознайомлення та знання практики Верховного Суду є обов`язком адвоката;
залишення судом позовної заяви без руху свідчить, що така складена з недоліками, а тому не вартує 10 000,00 грн;
відповідь на відзив не містить нових доводів чи аргументів, а тому її вартість не може складати 5 000,00 грн.
Суд, зі свого боку, наведені аргументи не вважає переконливими, оскільки розмір витрат, сплачений позивачем не є надмірним та цілком узгоджується зі складністю справи. 
Залишення позову без руху не свідчить про недоліки позовної заяви, а лише про різний погляд у питанні оплати судового збору у відповідній категорії справ, тим більше, що до вартості послуг адвокатом не включено заяву про уточнення позовних вимог, де викладено нові аргументи й розрахунок середнього заробітку.
Щодо нових аргументів у відповіді на відзив, то такі там наявні, зокрема у частині пояснення темпоральних причин звернення до суду із цим позовом у частині стягнення середнього заробітку.
Без сумніву, що ознайомлення та знання практики Верховного Суду є обов`язком адвоката, однак це також є частиною професійної діяльності, яка підлягає оплаті у розрізі кожної конкретної справи.
Водночас суд бере до уваги поточні умови, а саме воєнний стан та збройну агресію російської федерації проти України у взаємозв`язку із функціями, що здійснює відповідач та вважає, що понесені позивачем витрати на оплату професійної правничої допомоги мають бути компенсовані відповідачем у розмірі 15 000,00 грн. 
Керуючись вимогами ст.ст.2, 6-11,12, 77, 90, 241 246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання бездіяльності протиправною стягнення сум - задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь період прострочення з 01.12.2015 по 29.03.2026.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 255 973 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн, 64 коп. (без урахування обов`язкових платежів та податків).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_9 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень) 00 копійок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_9 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 2048 (дві тисячі сорок вісім тисяч гривень) 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду складено у повному обсязі – 26.05.2026. 

Суддя І.В. Буряк