Дата документу 05.05.2026 Справа № 332/2228/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №332/2228/25  Головуючий у 1-й інстанції: Завіновська А. П.
Провадження № 22-ц/807/900/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В.,  Смокотіної В.С.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 , представника, адвоката Громут Володимира Ігоровича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування вимог зазначала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі зареєстрованого 31 серпня 2002 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №209. На час подачі позову шлюб між сторонами не розірваний. За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 . 

Під час перебування у шлюбі, 05.11.2020 року подружжям було придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстровий №1440. 

При цьому, сторонами було вирішено, що 1/2 частка квартири буде оформлена на ОСОБА_1 , а інша 1/2 частка на рідну доньку подружжя – ОСОБА_3 . 

На даний час шлюбні відносини між сторонами припинено, у добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, а тому ОСОБА_2 змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

На підставі вищевказаного, просила здійснити поділ 1/2 частки спільного майна подружжя та виділити їй у власність 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Сягнути судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року позов задоволено.

Здійснено поділ 1/2 частки спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_1 .
Виділено у власність ОСОБА_2 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Іншу 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , визначено за ОСОБА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1 330,24 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1 , представник, адвокат Громут Володимир Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимог залишити без задоволення. Вирішити питання про розподіл судового збору.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач з самого початку розгляду цієї справи, зазначав, що кошти на придбання спірної квартири належали йому особисто до укладення з Позивачем шлюбу, а отже часта спірної квартири є його особистою власністю. В підтвердження своїх доводів, надав низку договорів купівлі-продажу квартир, які є послідовними та логічними в діях направлених на покращення житлових умов з врахуванням його фінансового стану. Позивач не надала жодного письмового доказу які б підтверджували її участь в придбанні або покращенні житлових умов спірної квартири. Не встановлена участь позивача у придбанні спірного майна, шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.Позивач виключно спирається на презумпцію спільного майна яка закріплена в статті 60 СК України. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Левицька Ю.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався тим, що спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 сторони придбали під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частках. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі зареєстрованого 31 серпня 2002 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №209 про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.55). 

Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2025 року шлюб між сторонами розірваний. Рішення набуло законної сили 21 жовтня 2025 року (а.с.183-186).

За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 , що не заперечується сторонами. 

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., зареєстровано в реєстрі за №1225, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за ціною 12 230, 00 грн., з якої 1/3 частка квартири належала ОСОБА_1 (а.с.105).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 липня 2003 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., зареєстрований в реєстрі за №715, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_4 , за ціною 7 648, 00 грн (а.с.103).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 вересня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щербиною В.С., зареєстрований в реєстрі за №776, ОСОБА_1 продав кв. АДРЕСА_4 , за ціною 355 756, 00 грн (а.с.99-101).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 листопада 2020 року, посвідчен6ий приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., зареєстровано в реєстрі за №1440, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , за ціною 302 146, 00 грн (а.с. 48-49).

З архівної довідки від 23.07.2025 року за № 957-01-17, наданої на запит позивача, вбачається наступне:
- в справі з валовим № 1567, том № 22 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» за період з 05 листопада 2020 року по 12 листопада 2020 року, на сторінці № 41 зберігається згода ОСОБА_2 , чоловіку – ОСОБА_1 на купівлю 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ,
- в справі з валовим № 20 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» за період з 17 червня 2003 року по 10 липня 2003 року, на сторінках № 195-202 при договорі купівлі-продажу квартири, посвідченого Бургазли І.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 09 липня 2003 року за реєстровим № 715, заява-згода дружини на купівлю квартири АДРЕСА_4 , не зберігається (а.с.162).

Крім того, до матеріалів справи долучено заяви ОСОБА_2 , в яких вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 , на продаж нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 та на придбання 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.163,164).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що з 01.02.2000 року йому на праві особистої приватної власності належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_7 , яку він продав 28 березня 2003 року разом з іншими співласниками за ціною 12230 грн, та його 1/3 частка становила 4076, 67 грн, в подальшому 09.07.2003 року він за ці кошти придбав квартиру АДРЕСА_4 за ціною 7648,00 грн, та відповідно 15 вересня 2020 року він продав вищезазначену квартиру за 355 756, 00 грн, а вже 05.11 2020 року разом з донькою ОСОБА_3 в рівних частках придбав спірну квартиру за ціною 302146 грн.

Вважає, що зазначені обставини свідчать проте, що частину спірної квартири він придбав за особисті кошти.

Водночас належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що під час перебування сторін у шлюбі ( 09.07.2003) сторони придбали квартиру АДРЕСА_4 за особисті кошти відповідача, в тому й числі, внаслідок продажу попереднього майна 1/3 частки квартири ( 28.03.2003) за адресою: АДРЕСА_8 , яка належала ОСОБА_1 на праві особистої власності, а в подальшому від продажу вищезазначеної квартири (15 вересня 2020) за ці кошти була придбана спірна квартира ( 05.11. 2020 ), матеріали справи не містять.

Напроти, в п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щербиною В.С. зареєстровано в реєстрі за № № 775 зазначено, що дружина продавця ОСОБА_1 надає згоду на укладення договору щодо продажі квартири за адресою: АДРЕСА_8 , (а.с. 100).

В нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_2 від 15 вересня 2020 року, зареєстровано в реєстрі за № 774, якою остання надає згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на продаж вищезазначеної квартири зазначено, що квартира придбана ними за час перебування у шлюбі, є їхньою сумісною власністю, і цей правочин вчиняється в інтересах сім`ї, його укладання відповідає їхньому волевиявленню (а.с. 163).

Договір купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2020 року в цій частині недійсним не визнавався. 

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнавався судом недійсним.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 05 листопада 2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Буцикіною Л.О. за реєстровано в реєстрі за № 1439, остання дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на купівлю частини квартири за адресою: АДРЕСА_5 , на умовах, їй відомих (а.с. 164).

Із договору купівлі-продажу квартири від 05 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. не вбачається, що спірна частина квартири придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , та є його особистою власністю. Водночас в п. 6 договору дружина ОСОБА_2 надає згоду на купівлю частини зазначеної квартири.

Отже, зазначені докази не підтверджують факт того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, напроти, з них вбачається, що спірна квартира була придбана за спільні кошти колишнього подружжя.

Таким чином, вирішуючи спір у частині поділу частини квартири, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 набута у період перебування сторін у шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, відповідно, позовні вимоги щодо поділу майна подружжя є обґрунтованими.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, що відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала доказів в підтвердження джерела походження грошових коштів, формування спільного бюджету і ведення спільного господарства з метою придбання за спільні кошти квартири, яка є предметом поділу, не спростовують висновків суду, оскільки відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у апеляційній скарзі. При цьому у справі, яка переглядається, і у наведених заявником постановах Верховного Суду різні фактичні обставини.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Громут Володимира Ігоровича – залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 06 травня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.