П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/839/26	

 	Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О. Місце ухвалення рішення: м. Одеса  	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №155250033496 від 5 грудня 2025 року щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 02.01.1991 по 15.09.1998 в науково-виробничій фірмі “Союз” та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.11.2025 року про перерахунок пенсії;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, адреса 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати у справі. 
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що рішенням про відмову у перерахунку пенсії за віком № 155250033496 від 05 грудня 2025 року (далі — рішення) Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовило ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у здійсненні перерахунку пенсії. Зі змісту Рішення вбачається, що підставою для відмови стало незарахування до страхового стажу періоду роботи з 2 січня 1991 року по 15 вересня 1998 року в науково-виробничій фірмі “Союз”, підтвердженого записом у трудовій книжці серії НОМЕР_2 . Мотивуючи відмову, відповідач зазначив, що запис про звільнення з підприємства засвідчено печаткою держави, яка на момент внесення відповідного запису вже не існувала. Приймаючи оскаржуване рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області послалося на частину четверту статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та пункт 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. Унаслідок прийняття зазначеного рішення до страхового стажу ОСОБА_1 не було включено період роботи з 02.01.1991 по 15.09.1998 у науково-виробничій фірмі “Союз”, що, своєю чергою, стало підставою для відмови у перерахунку пенсії. 
Позивач не погоджується з таким рішенням та вважає рішення про відмову у перерахунку пенсії № 155250033496 від 05 грудня 2025 року незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки чинне законодавство не містить правових підстав для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 02.01.1991 по 15.09.1998 у науково-виробничій фірмі “Союз” та, відповідно, у перерахунку пенсії.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №155250033496 від 05 грудня 2025 року. 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 02.01.1991 року по 15.09.1998 року у науково-виробничій фірмі “Союз” відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 13.08.1987 року. 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.11.2025 року про перерахунок пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1065 грн. 00 коп. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №155250033496 від 05.12.2025 про відмову у перерахунку пенсії з більшого страхового стажу із зарахуванням періоду роботи з 02.01.1991 по 15.09.1998 в науково-виробничій фірмі «Союз», згідно запису в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , оскільки запис про звільнення завірено печаткою держави, яка вже не існувала.
Щодо вимоги зобов`язання здійснити зарахування стажу, апелянт зазначає, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати пільговий та страховий стаж позивача.
Крім того, апелянт не погоджується із стягненням з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір.
Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до відомостей, розміщених в особистому кабінеті на Порталі електронних послуг Пенсійного фонду України (далі – Портал), особовий пенсійний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 відкрито 14 лютого 2025 року. 
При призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 враховано страховий стаж у розмірі 34 роки 2 місяці 13 днів, а розмір пенсійної виплати становить 17 847,29 грн. 
Водночас, як вказує позивач, ним самостійно встановлено, що до страхового стажу, визначеного для призначення пенсії за віком, не включено період його роботи у науково-виробничій фірмі “Союз” з 2 січня 1991 року по 15 вересня 1998 року. 
З метою зарахування зазначеного періоду до страхового стажу ОСОБА_1 звернувся 28.11.2025 р. до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про перерахунок пенсії, додавши копію трудової книжки серії НОМЕР_2 на підтвердження трудової діяльності у науково-виробничій фірмі “Союз” у вказаний період. 
Згідно з відомостями, що містяться у трудовій книжці серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 2 січня 1992 р. по 15.09.1998 р. працював у науково-виробничій фірмі “Союз”, зокрема: записом № 5 від 20.05.1992 прийнято на посаду інженера електрозв`язку на підставі наказу № 2 від 04.01.1991; записом № 6 від 20.05.1992 призначено на посаду прораба монтажної та виробничої дільниць згідно з наказом № 10 від 21.05.1992; записом № 7 від 03.05.1994 призначено на посаду заступника директора з виробничих та комерційних питань відповідно до наказу № 6-к від 03.05.1994; записом № 8 від 11.09.1995 призначено на посаду директора на підставі розпорядження від 11.09.1995; записом № 9 від 15.09.1998 звільнено з посади директора у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Запис про звільнення внесено діловодом ОСОБА_2 та скріплено печаткою підприємства, на якій окрім відомостей про підприємство міститься напис “УРСР”. 
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області № 155250033496 від 05 грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії з урахуванням більшого страхового стажу.
Зі змісту рішення вбачається, що підставою для відмови стало незарахування до страхового стажу періоду роботи з 2 січня 1991 року по 15 вересня 1998 року в науково-виробничій фірмі “Союз”, підтвердженого записом у трудовій книжці серії НОМЕР_2 . 
Мотивуючи відмову, відповідач зазначив, що запис про звільнення з підприємства засвідчено печаткою держави, яка на момент внесення відповідного запису вже не існувала. Приймаючи оскаржуване рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області послалося на частину четверту статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та пункт 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. 
Унаслідок прийняття зазначеного рішення до страхового стажу ОСОБА_1 не було включено період роботи з 02.01.1991 по 15.09.1998 у науково-виробничій фірмі “Союз”, що, своєю чергою, стало підставою для відмови у перерахунку пенсії. 
Разом із тим, відповідно до протоколу розрахунку пенсії, розміщеного на Порталі, страховий стаж ОСОБА_1 визначено у розмірі 42 роки 8 місяців, а розмір пенсії – 23 610,00 грн. При цьому до страхового стажу, зазначеного у вказаному протоколі для визначення права на пенсію, включено період роботи з 02.01.1991 по 15.09.1998 у науково-виробничій фірмі “Союз”, який не було враховано під час первинного призначення пенсії за віком.
Не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №155250033496 від 5 грудня 2025 року щодо відмови у перерахунку пенсії, вважаючи його незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив з того, що виявлені недоліки оформлення трудової книжки не можуть вважатися достатньою підставою для відмови у врахуванні трудової книжки при обрахунку страхового стажу, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня, а отже відповідачем протиправно не зарахованого до страхового стажу позивача періоди трудової діяльності згідно трудової книжки про що визначено в оскаржуваному рішенні. 
Вивчивши матеріали справи, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-1V.
Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до положень статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до частини 1статті 24 Закону №1058-IVстраховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
За змістом частини 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписамистатті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року № 637 (далі Порядок № 637), передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Тобто, відповідно до вказаних приписів законодавства, обов`язок щодо підтвердження трудового стажу на підставі відповідних довідок, покладається на особу, яка звертається із заявою про призначення пенсії, у разу відсутності у неї (особи) трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи.
Пунктами 23 та 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.
Отже законодавець чітко визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, що також визначено Порядком № 637.
З 29 липня 1993 року порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58), яка містить аналогічні вимоги щодо внесення записів до трудових книжок, що й Інструкція №162.
Відповідно до пункту 1Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до п. 2.12 Інструкції №58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
Згідно з п. 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням ГУ ПФУ в Одеській області № 155250033496 від 05 грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії з урахуванням більшого страхового стажу.
Зі змісту рішення вбачається, що підставою для відмови стало незарахування до страхового стажу періоду роботи з 2 січня 1991 року по 15 вересня 1998 року в науково-виробничій фірмі “Союз”, підтвердженого записом у трудовій книжці серії НОМЕР_2 . 
Мотивуючи відмову, відповідач зазначив, що запис про звільнення з підприємства засвідчено печаткою держави, яка на момент внесення відповідного запису вже не існувала. Приймаючи оскаржуване рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області послалося на частину четверту статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та пункт 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. 
Аналізуючи підстави відмови Головним управлінням у перерахунку пенсії позивача, колегія суддів зазначає, що, те що підприємство, на якому працював позивач, не змінило свою печатку на нову після припинення СРСР, не робить запис в трудовій книжці в частині спірного періоду автоматично недійсним.
Так, як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 2 січня 1991 р. по 15.09.1998 р. працював у науково-виробничій фірмі “Союз”, зокрема: записом № 5 від 02.01.1991 прийнято на посаду інженера електрозв`язку на підставі наказу № 2 від 04.01.1991; записом № 6 від 20.05.1992 призначено на посаду прораба монтажної та виробничої дільниць згідно з наказом № 10 від 21.05.1992; записом № 7 від 03.05.1994 призначено на посаду заступника директора з виробничих та комерційних питань відповідно до наказу № 6-к від 03.05.1994; записом № 8 від 11.09.1995 призначено на посаду директора на підставі розпорядження від 11.09.1995; записом № 9 від 15.09.1998 звільнено з посади директора у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Запис про звільнення внесено діловодом ОСОБА_2 та скріплено печаткою підприємства, на якій окрім відомостей про підприємство міститься напис “УРСР”. 
Отже, ОСОБА_3 має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження його страхового (трудового) стажу у науково виробничій фірмі “Союз” в період з 02.01.1991 по 15.09.1998. 
При цьому, суд звертає увагу на те, що обов`язок щодо заповнення трудових книжок (внесення відповідних записів, в тому числі наказів про прийняття, переведення, звільнення та їх засвідчення з проставленням відповідної печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноваженого ним орган).
За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Тож, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 30.09.2021 у справі №300/860/17 (адміністративне провадження № К/9901/2537/20).
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №155250033496 від 5 грудня 2025 року та як наслідок необхідності його скасування.
Щодо дискреційних повноважень відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.
Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».
Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.
У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» № 30985/96).
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.
Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002).
У даному випадку у відповідача немає альтернативи вибору зараховувати позивачу до страхового стажу період роботи з 02.01.1991 року по 15.09.1998 року у науково-виробничій фірмі “Союз”, оскільки наявними у справі доказами доведено, що такий стаж підлягає обов`язковому зарахуванню. За таких обставин, у відповідача відсутня дискреція, щодо вирішення даного питання.
Отже, доводи апелянта висновків суду першої інстанції не скасовують, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належну правову оцінку.
Щодо посилання апелянта на необґрунтованість стягнення судом судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, оскільки позовні вимоги задоволено, судом обґрунтовано стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати понесені позивачем.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 червня 2026 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова