ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 травня 2026 року справа №200/7937/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року у справі № 200/7937/25 (головуючий І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. 
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області (далі відповідач). Наказом ГУ НП в Донецькій області від 27.06.2025 № 309 o/с позивача було звільнено за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 01.07.2025 року. Позивач зауважив, що згідно вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, але йому не було виплачено при звільненні в повному обсязі кошти, а саме індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні). Позивач зазначив, що відповідно до обліків ГУ НП в Донецькій області йому на підставі рішення комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України від 23.03.2018 № 2/1/V/47 відповідно до п. 19 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" надано статус учасника бойових дій, 10.04.2018 ГУ НП в Донецькій області на підставі вказаного рішення видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 . Згідно з обліками УКЗ ГУ НП в Донецькій області позивач використав додаткову відпустку як учаснику бойових дій у кількості 14 діб: за 2022 рік з 17.09.2022 до 30.09.2022 (наказ ГУНП в Донецькій області від 12.09.2022 № 400 о/с); за 2025 рік з 07.04.2025 до 20.04.2025 (наказ ГУНП в Донецькій області від 07.04.2025 № 173 о/с). Додаткову відпустку як учаснику бойових дій не використав за 2018-2021 та 2023-2024 роки. Позивач зауважив, що відповідачем не нараховано та не виплачено йому при звільнені також грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2018-2021 та 2023-2024 роки у кількості ( 84 дні).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року у справі № 200/7937/25 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 - 2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні). Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 включно.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , є громадянином України відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_3 виданого Краматорським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 11.11.2014 року.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 виданим Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області від 10.04.2023 року позивач має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових бій. 
Відповідач - Головне управління Національної поліції в Донецькій області (ЄДРПОУ: 40109058) є юридичною особою та є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, позивача у відповідності до наказу "По особовому складу" від 27.06.2025 року №309 о/с ГУ НП в Донецькій області було звільнено за власним бажанням з 01.07.2025 року.
Позивач отримав повідомлення про нараховані суми при звільненні з 01.07.2025 року про що власноруч розписався у нижній частині даного повідомлення.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 - 2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні);
- визнати протиправними бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплаті йому індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 включно. 
У відповідності до приписів ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Судом встановлено, що у відповідності до наявної в матеріалах справи копії довідки виданої відповідачем від 08.10.2025 року №1053/12/03-2025, в якій зазначено: - "Відповідно до обліків ГУНП в Донецькій області ОСОБА_1 на підставі рішення комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України від 23.03.2018 № 2/I/V/47 відповідно до п. 19 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" надано статус учасника бойових дій, 10.04.2018 ГУНП в Донецькій області на підставі вказаного рішення видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 . Відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надається додаткова відпустка строком 14 календарних днів на рік. Право на таку відпустку має особа, яка набула статусу учасника бойових дій. Додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не переноситься на інший період (продовжується) у разі хвороби працівника, не переноситься на наступний календарний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією. Згідно з обліками УКЗ ГУНП в Донецькій області О. Наталевич використав додаткову відпустку як учаснику бойових дій у кількості 14 діб: за 2022 рік з 17.09.2022 до 30.09.2022 (наказ ГУНП в Донецькій області від 12.09.2022 №400 о/с); за 2025 рік з 07.04.2025 до 20.04.2025 (наказ ГУНП в Донецькій області від 07.04.2025 № 173 о/с). Додаткову відпустку як учаснику бойових дій не використав за 2018-2021 та 2023-2024 роки, відповідні рапорти до УКЗ ГУНП в Донецькій області не надходили.".
Отже вищезазначеним підтверджується, що позивач не використав за 2018-2021 та 2023-2024 роки відпустку як учасник бойових дій у загальній кількості - 6 х 14 днів = 84 дні.
Також суд встановив, що до відповідача звертався з адвокатськими запитами його представник, на які отримав наступні відповіді: 
- №108/аз/26/02-2025 від 13.10.2025 року, "Враховуючи, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, визначена Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", є пільгою та не відноситься до щорічних додаткових відпусток і не замінюється грошовою компенсацією, відсутні правові підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, при звільненні.";
- №564 від 13.10.2025 року, - "Індексація доходів є державною соціальною гарантією і введена з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності в умовах зростання цін. Обов`язковість виплати індексації гарантується Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", а механізм її проведення визначається Порядком проведення індексації грошових доходів населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок). Слід зазначити, що Порядком не було передбачено проведення індексації грошового забезпечення поліцейських. З метою проведення індексації грошового забезпечення поліцейських постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 № 782 внесено зміни до пункту 2 Порядку, доповнивши абзац 5 такою категорією осіб, як поліцейські. Так, починаючи з листопада 2017 року, грошове забезпечення поліцейських включено до переліку доходів осіб, чиї грошові доходи підлягають індексації, які одержані в гривнях на території України і не мають разового характеру. Враховуючи вищевикладене, правові підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення поліцейським за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 відсутні.".
Отже враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що спірним питанням у даній справі є нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 й нарахування та виплата грошової компенсації за невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні). 
Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи судом першої інстанції зазначено наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, є Закон України "Про Національну поліцію".
Частиною 5 ст. 94 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580-VIII) передбачено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Статтею 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" (далі Закон № 1282-XII), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Частиною 1 ст. 5 указаного Закону встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Також ч. 1 ст. 9 Закону № 1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078) передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
При цьому, щодо поліцейських зміни були внесені лише Постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 782 "Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення" шляхом доповнення абзацу п`ятого після слова військовослужбовців словом , поліцейських.
З наведеного висновується, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 815/2590/18 зазначив, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
У постанові від 21 січня 2021 року у справі № 160/35/20 Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про наявність протиправної бездіяльності, яка полягає у не здійсненні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу у спірний період, оскільки здійснення індексації прямо передбачене Законом № 580-VІII та Законом №1282-ХІІ.
Верховний Суд у вказаному рішенні зазначив, що аналізуючи правові норми Закону №2017-ІІІ та Закону №1282-ХІІ індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Верховний Суд наголосив, що "згідно зі статтями 18, 19 Закону N 2017-III, індексація є відповідною соціальною гарантією, оскільки це є виплата, що спрямована на забезпечення достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати. А тому, враховуючи, що частиною п`ятою статті 94 Закону №580-VIII, на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що грошове забезпечення поліцейських підлягає індексації, є обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності протиправної бездіяльності Управління щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 серпня 2017 року.
Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування спірної індексації до листопада 2017 року, тобто до внесення змін до Порядку №1078, є необґрунтованими, оскільки Законом №580-VIII має вищу юридичну силу ніж Порядок №1078.
У постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 620/3282/18 Верховний Суд зазначив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що відсутність бюджетного фінансування відповідача не позбавляє позивача права на отримання належних йому сум індексації грошового забезпечення і не звільняє відповідача від обов`язку ці суми виплачувати.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру є базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Також з аналізу положень пункту 5 Порядку №1078 випливає, що від розміру підвищення оплати праці у місяці, в якому воно відбулося, залежить можливість виплати особі індексації та порядок розрахунку її суми.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017, та як похідна вимога, зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 включно.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій, судом першої інстанції зазначено наступне.
Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.
Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Закон України ід 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч. 2 ст. 92 Закону №580-VIII поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1-4 статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до ч. 10 статті 93 Закону №580-VIII, поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII установлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260), передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.
Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Відповідно до висновків Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, які викладені у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
У постанові від 11 листопада 2021 року у справі № 200/1175/20-а Верховний Суд також зазначив, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України "Про відпустки" і статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують і не припиняють право учасника бойових дій на отримання в рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Враховуючи вищенаведене суд дійшов наступного висновку, визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 - 2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, та як похідна вимога, зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 та 2023-2024 роки у кількості (84 дні).
Щодо строку звернення, оскільки під час відкриття провадження по справі судом не було вирішено це питання, судом першої інстанції зазначено наступне.
Позивач звільнився 01.07.2025 року та отримав повідомлення про виплачене йому грошове забезпечення теж 01.07.2025 року, що не заперечується учасниками справи.
В свою чергу даний позов було надіслано представником позивача адвокатом засобами зареєстрованого кабінету "Електронний суд" - 14.10.2025 року.
Позивачем було надано на адресу суду заяву про поновлення строку звернення в якій поважною причиною він зазначив - "Позивач після звільнення з Національної поліції одразу почав проходити військову службу в Службі безпеки України що підтверджується довідкою №3277 від 06.10.2025, що відповідно також впливає на можливість вчасно реагувати на порушення своїх прав шляхом збору доказів та звернення до суду за захистом прав та інтересів. Проте за фактичних обставин про порушення своїх прав дізнався під час відповіді відповідача, яка надійшла 13.10.2025 року, в якій зазначалось, що правових підстав для нарахування та виплати індексації за 2015-2017 рік та компенсації за невикористану додаткову відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 та 2023-2024 роки у відповідача відсутні.".
В даному випадку слід зазначити, що відповідно до приписів ст.233 КЗпП (у редакції чинній станом на час подання даного позову) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Тобто позивач, отримавши повідомлення про суми нараховані та виплачені йому при звільненні мав право звернутися до суду у тримісячний строк тобто до 02.10.2025 року, в свою чергу звернувся тільки 14.10.2025 року пропустивши 12 днів.
В той же час, у відповідності до приписів ст.234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
В даному випадку поновлення/відмова у поновленні строків звернення відноситься до дискреційних повноважень суду, оскільки з одного боку суд може відмовити враховуючи, що позивач на 12 днів пропустив цей строк звернення, з іншого боку навпаки задовольнити, оскільки з часу ознайомлення позивача з виплаченими сумами не пройшло 1 року.
В даному випадку, суд вважає, що оскільки позивач є учасником бойових дій, проходив службу у лавах Національної поліції Донецької області, яка в свою чергу є прифронтовою територією, що є загальновідомим фактом та у відповідності до наданої ним довідки Управління державної охорони України від 06.10.2025 року проходить військову службу за контрактом з 03.07.2025 року, а також керуючись принципом верховенства права, суд вирішив не застосовувати в даному випадку надмірний формалізм стосовно дотримання позивачем строку звернення (12 днів) та вважати такий строк не пропущеним. 
Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу судового збору відсутні.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову. 
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року у справі № 200/7937/25 - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року у справі № 200/7937/25 - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 07 травня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін 

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко