П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/11297/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
Національна академія Національної гвардії України звернулась до суду із позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії Національної гвардії України суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням в Національної академії Національної гвардії України у період з 25.08.2022 по 20.03.2025 у розмірі 1 089 661,35 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії Національної гвардії України суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням в Національній гвардії України у період з 25.08.2022 по 20.03.2025 у розмірі 1 089 661 (один мільйон вісімдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят одна) гривня 35 копійок.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та необґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Апелянт зазначає, що після відрахування з навчального закладу він був призваний на військову службу під час мобілізації та фактично продовжив виконання військового обов`язку, а отже, відсутні підстави для покладення на нього обов`язку відшкодування витрат.
Також апелянт стверджує, що грошове забезпечення військовослужбовця є винагородою за службу, не входить до складу витрат на утримання курсанта та не підлягає поверненню. Крім того, вказує на відсутність добровільної відмови від відшкодування та посилається на судову практику, якою, на його думку, підтверджується відмова у подібних позовах.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що між Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника начальника Національної академії Національної гвардії України генерал-лейтенанта ОСОБА_2 та відповідачем укладено контракт від 25.08.2022 про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Національної академії Національної гвардії України. Відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язувався проходити військову службу у Національній гвардії України протягом строку дії контракту.
Наказом начальника Національної академії Національної гвардії України від 25.08.2022 № 171 "Про зарахування кандидатів з числа осіб рядового, сержантського та старшинського складу на навчання курсантами на здобуття ступеня вищої освіти бакалавра (тактичний рівень) у 2022 році" старший солдат ОСОБА_1 був зарахований з числа осіб рядового, сержантського та старшинського складу Національної гвардії України на навчання.
Відповідно до наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 25.08.2022 № 238 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 зараховано в списки перемінного складу Академії та на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта та укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Національної академії Національної гвардії України (далі - контракт) строком на період навчання з 25.08.2022.
17.02.2025 старшим солдатом ОСОБА_1 до керівництва Академії подано рапорт із клопотанням про відрахування його з навчального закладу та з числа курсантів через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням) на підставі ч.11 ст.25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Своє рішення пояснює помилковим вибором професії та не бажанням в подальшому проходити військову службу на посадах осіб офіцерського складу в Національній гвардії України.
У рапорті відповідач вказав, що з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964 "Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти" ознайомлений та згодний.
24.02.2025 на засіданні вченої ради Національної академії Національної гвардії України розглядалося питання про відрахування курсантів, які не бажають продовжувати навчання у Національній академії Національної гвардії України, а саме: курсанта 3 відділення 322 навчальної групи курсу № 1 факультету логістики старшого солдата ОСОБА_1 та було ухвалено рішення про дострокове припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби (навчання) у Національної академії Національної гвардії України.
Згідно з наказом начальника Академії від 19.02.2025 № 182 "Про висновки службового розслідування за фактом небажання продовжувати навчання старшим солдатом ОСОБА_1 " задоволено рапорт старшого солдата ОСОБА_1 та прийнято рішення про подальше відрахування його з вищого військового навчального закладу відповідно до ч.11 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 07.03.2025 №8 (по особовому складу), відповідно до ч.11 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з старшим солдатом ОСОБА_1 достроково припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби (навчання) курсантів через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням), відраховано з навчання та вважається таким, що проходить військову службу за призовом, під час мобілізації на особливий період.
Згідно з наказом начальника Національної академії Національної гвардії України від 20.03.2025 №84 (по стройовій частині) достроково припинено (розірвано) контракт про навчання курсанта, виключено зі списків змінного складу Академії та всіх видів забезпечення курсанта 3 відділення 322 навчальної групи курсу № 1 факультету логістики старшого солдата ОСОБА_1 (Г-064497) за наявності підстав, передбачених частиною 11 (через небажання продовжувати навчання) статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", переміщеного наказом командувача Національної гвардії України від 14.03.2025 №78 o/c для подальшого проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), 20 березня 2025 року.
Відповідно до розрахунків фактичних видатків Державного бюджету, які підлягають відшкодуванню старшим солдатом ОСОБА_1 за період з 25.08.2022 по 20.03.2025 становить 1089662,35 грн, з них: грошове забезпечення військовослужбовців на суму 879916,96 грн; предмети, матеріали, обладнання та інвентар на суму 47580,40 грн; медикаменти та перев`язувальні матеріали на суму 1457,14 грн; продукти харчування на суму 124920,67 грн; оплата комунальних послуг та спожитих енергоносіїв 35787,18 грн.
Відповідно до платіжної інструкції №0.0.4214931002.1 від 25.02.2025 відповідач перерахував у добровільному порядку на рахунок Академії кошти у розмірі 1,00 (одна) грн 00 коп.
31.03.2025 на адресу місця проживання ОСОБА_1 була направлена Претензія від 31.03.2025 №84/7-116-2025 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти у розмірі 1089661 (один мільйон вісімдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят одна) гривня 35 копійок.
Враховуючи, що відповідач припинив навчання за власним бажанням, але не відшкодував витрати на навчання в добровільному порядку, позивач звернувся до суду.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначені Законом України "Про національну гвардію України" від 13.03.2014 №876-VII (далі - Закон України №876-VII).
Відповідно до статті 1 Закону України №876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 5 Закону України №876-VII до складу Національної гвардії України входять: з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України.
Організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління (головного органу військового управління Національної гвардії України та органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України), з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ (частина 2 статті 5 Закону України №876-VII).
Відповідно до пунктів 3, 6 Розділу І, пункту 1 Розділу VІІІІ Статуту Національної академії Національної гвардії України, Національна академія Національної гвардії України є вищим військовим навчальним закладом, державної форми власності, підпорядкованим Головному управлінню Національної гвардії України та знаходиться у сфері управління МВС України.
Основною метою діяльності Академії є освітня діяльність, спрямована на підготовку курсантів (слухачів), ад`юнктів, докторантів для подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у Національній гвардії України за державним замовленням.
Фінансування Академії здійснюється за рахунок коштів загального та спеціального фонду державного бюджету.
Відтак, курсанти, які навчаються в Національній академії Національної гвардії України перебувають на повному державному забезпеченні.
Відповідно до пункту 1 Положення про МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №878 визначено, що МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, а тому згідно рішенням Конституційного Суду України № З-РП/99, є уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Крім того, п.п.50, 55-56 п.4, п.п.2 п.5 вказаного Положення визначено, що МВС України організовує в установленому порядку матеріально-технічне та ресурсне забезпечення діяльності апарату МВС України та територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери його управління, Національної гвардії, зокрема приміщеннями, полігонами, засобами зв`язку, транспортними засобами, озброєнням, спеціальними засобами, пально-мастильними матеріалами, обмундируванням, іншими видами матеріально-технічних ресурсів, необхідних для виконання покладених на них завдань, забезпечує формування пропозицій до обсягів державного замовлення на підготовку, перепідготовку та післядипломну освіту фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів для МВС України, Національної гвардії та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і Координує Міністр, забезпечує на базі навчальних закладів, що належать до сфери управління МВС України, підготовку та професійне навчання кадрів для МВС України, Національної поліції та Національної гвардії.
Поряд з цим, МВС України з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат МВС, територіальні органи, заклади, установи і на підприємства, що належать до сфери управління МВС, організовує роботу з підготовки та професійного навчання працівників МВС, поліцейських та військовослужбовців Національної гвардії.
Відповідно до частини 10 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон України №2232-XII) курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є","з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини 5 статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Як встановлено судом у ході розгляду справи, відповідач був відрахований у зв`язку з небажання продовжувати навчання (за власним бажанням).
Відтак, у відповідності до частини 10 статті 25 Закону України №2232-XII відповідач зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Колегія суддів критично оцінює довід апелянта про те, що його подальше призначення на військову службу під час мобілізації виключає обов`язок відшкодування витрат.
Факт подальшого проходження військової служби після відрахування з військового навчального закладу не спростовує підстав виникнення обов`язку з відшкодування витрат, оскільки такий обов`язок виникає виключно у зв`язку з достроковим розірванням контракту через небажання продовжувати навчання.
З матеріалів справи встановлено, що саме рапорт відповідача від 17.02.2025 містить волевиявлення щодо припинення навчання за власним бажанням, що і стало підставою для відрахування.
Отже, юридичним фактом є не факт подальшої служби, а саме припинення навчання з підстав, визначених законом.
Доводи апелянта про те, що грошове забезпечення є винагородою за службу та не підлягає включенню до витрат на утримання, є необґрунтованими.
Так, механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 №964 (далі - Порядок № 964).
Згідно з пунктом 3-4 Порядку №964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки.
Таким чином, законодавець прямо визначив правову природу таких витрат як бюджетних видатків, що підлягають відшкодуванню у визначених законом випадках.
Як вбачається з матеріалів справи, за відповідачем рахується заборгованість з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у Національній академії Національної гвардії України у розмірі 1 089 661,35 грн, що підтверджується вищезазначеними письмовими доказами, доданими до матеріалів адміністративного позову. Із розрахунком зазначеної суми відповідач був ознайомлений та погодився.
Доказів оскарження встановленої позивачем суми до відшкодування позивачем не надано, як і обґрунтувань щодо незгоди з заявленою сумою в межах розгляду даної адміністративної справи.
Крім того, відповідно до п.1 Контракту, відповідачем (під час його укладання з Національною академію Національної гвардії України) було взято на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням в Академії, в якій проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною 10 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Доказів того, що відповідач відшкодував витрати, пов`язані з його утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі до суду не надано, а тому суд дійшов до висновку, що ці витрати підлягають стягненню з нього в судовому порядку, а позовні вимоги підлягають задоволенню.
Посилання апелянта на необхідність встановлення окремого факту «відмови від добровільного відшкодування» є безпідставним.
Норми п.7 Порядку №964 визначають, що у разі відмови або ухилення від добровільного відшкодування стягнення здійснюється у судовому порядку, що не встановлює обов`язку позивача додатково доводити окрему стадію досудового врегулювання. Наявність претензії позивача та відсутність добровільної сплати є достатніми підставами для звернення до суду.
Посилання апелянта на нібито дискримінаційний характер Порядку №964 є оціночним та не підтверджене рішенням Конституційного Суду України про неконституційність відповідних норм.
Суди загальної юрисдикції не наділені повноваженнями визнавати закони або підзаконні акти неконституційними.
Колегія суддів враховує наведені апелянтом судові рішення, однак зазначає, що вони не є обов`язковими до застосування в іншій справі, оскільки ухвалені за інших фактичних обставин.
Крім того, у даній справі встановлено інший юридично значимий факт — добровільне подання рапорту про припинення навчання за власним бажанням, що є визначальною умовою для виникнення обов`язку з відшкодування витрат.
Колегія суддів погоджується, що захист Вітчизни є конституційним обов`язком громадянина України.
Водночас реалізація цього обов`язку у формі мобілізаційної служби не впливає на цивільно-правовий обов`язок відшкодування витрат, який виник раніше на підставі окремого правового факту — дострокового припинення навчання.
Більш того, слід вказати, що заборгованість по відшкодуванню витрат на утримання у вищому навчальному закладі, відповідачем не оскаржувалась. При цьому, позивач ознайомлений із розміром коштів, які необхідно відшкодувати за його утримання, як курсанта вищого навчального закладу, про що свідчать матеріали справи.
Однак, станом на день звернення до суду відповідачем добровільно такі кошти не відшкодовано.
Відтак, враховуючи обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_1 добровільно не відшкодував витрати, пов`язані з його утриманням в академії, Національна академія Національної гвардії України правомірно звернулась із позовом про стягнення коштів.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.