Справа № 161/10195/25 	Головуючий у 1 інстанції: Антіпова Т. А. 	
Провадження № 22-ц/802/531/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Шевчук Л. Я., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «П`ятидні» про визнання договору оренди землі недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2026 року
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом та у своїх вимогах просив суд визнати недійсним договір оренди землі (№ Б/Н), укладений 30 березня 2022 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «П`ятидні» щодо земельної ділянки за кадастровим номером 0722886600:04:000:1801 площею 5,6703 га, що розташована на території Смолигівської сільської ради Луцького району Волинської області, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «П`ятидні» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду в частині стягнення з нього на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу змінити, відмовивши у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення судових витрат. В частині залишення позову без розгляду просив ухвалу суду залишити без змін.
На переконання скаржника, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі заявлені витрати на правову допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений час, тощо, - є неспівмірним. У цій справі визначена стороною відповідача сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн є необґрунтовано великою, враховуючи як судові засідання, так і розгляд справи. Представником відповідача не було надано такої кількості послуг відповідачу, про які він зазначав у поданому клопотанні. Розмір зазначених відповідачем витрат на правову допомогу є непомірно завищеним, а тому не підлягає стягненню.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «П`ятидні» Котович Б. В., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позивача на користь ТОВ «П`ятидні» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. У цій справі позов було залишено без розгляду саме з ініціативи позивача, який подав відповідну заяву до початку розгляду справи по суті. Отже, саме позивач своїми процесуальними діями зумовив необхідність понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, а відтак ризик покладення відповідних витрат обґрунтовано покладено на нього. Таким чином, сам по собі факт залишення позову без розгляду не звільняє позивача від обов`язку компенсувати відповідачу понесені витрати, якщо такі витрати належним чином підтверджені та заявлені у встановленому законом порядку. Суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, а відповідачем належно заявлено вимогу про стягнення судових витрат. Понесені витрати належним чином підтверджені доказами, а скаржник не довів їх неспівмірності. Крім того, суд першої інстанції вже зменшив заявлену суму, застосувавши критерії розумності та співмірності. Зважаючи на наведені обставини, у даному випадку підстави для зміни ухвали суду в оскаржуваній частині відсутні.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.
Представник відповідача ТОВ «П`ятидні» Котович Б. В. в судове засідання також не з`явився, але 28 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» подав до апеляційного суду заяву, в якій просив проводити апеляційний розгляд справи за його відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання згідно з вимогами ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 28 квітня 2026 року - дата складення повного судового рішення. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки ухвала суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині стягнення з нього на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в решті ухвала суду не переглядається та на предмет законності й обґрунтованості не перевіряється.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу належить скасувати та ухвалити цій частині нове судове рішення, виходячи з таких мотивів.
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «П`ятидні» про визнання договору оренди землі недійсним
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2025 року відкрито провадження у справі.
08 грудня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , до початку розгляду справи по суті, подав заяву про залишення позову без розгляду.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2026 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «П`ятидні» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Свої висновки щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд мотивував тим, що враховуючи виконану адвокатом роботу, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ТОВ «П`ятидні» витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи, у розмірі 8 000 грн.
Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду, враховуючи наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч. 1 ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 4 ЦПК України.
У ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами ст. 142 ЦПК України.
У частинах 5, 6 ст. 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами 3-5 цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Положення частин 5, 6 ст. 142 ЦПК України ідентичні нормам частин 5, 6 ст. 130 Господарського процесуального кодексу (далі – ГПК) України.
Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року у справі № 910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень ч. 5 ст. 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (п. 8.11.); при застосуванні ч. 5 ст. 130 ГПК України суд має встановити наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (п. 8.12.).
Також Верховний Суд у п. 6.5. постанови від 06 березня 2024 року у справі № 905/1840/21 сформулював висновок, що відповідно до ч. 5 ст. 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду – встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету – ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише в випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, також у постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року у справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 924/341/22).
У постановах від 14 травня 2024 року у справі № 916/3278/21, від 25 квітня 2024 року у справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, ч. 5 ст. 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожним таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».
Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка/які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору – позов.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Виходячи із системного тлумачення положень частин 5, 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року у справі № 736/1209/20).
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету – ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16 (провадження № 61-24189св18), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20).
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16 зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 (провадження № 61-48179св18) Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч. 5 ст. 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не встановив підстав для визнання дій ОСОБА_1 необґрунтованими, а також зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Крім того, суд не встановив необґрунтованих дій позивача стосовно відповідача ТОВ «П`ятидні». При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що необхідною умовою для застосування ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позовної заяви без розгляду у справі є встановлення факту вчинення позивачем необґрунтованих дій. Водночас звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, а тому вони не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.
Звертаючись до суду з заявою про стягнення судових витрат у розмірі 16 000 грн, пов`язаних із правничою допомогою, сторона відповідача не довела, які дії позивача у цій справі були необґрунтованими та недобросовісними і в чому вони полягали, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із залишенням позову без розгляду.
Оскільки у цій справі заява про залишення позову без розгляду подана позивачем ще у підготовчому судовому засіданні, а також враховуючи те, що відповідач не довів необґрунтованість дій позивача, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для покладення на позивача витрат відповідача на правову допомогу на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України, що свідчить про порушення судом норм процесуального права та є у даному випадку підставою для скасування ухвали суду в оскаржуваній частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, належить в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені заяви представника відповідача ТОВ «П`ятидні» Котовича Б. В. про стягнення судових витрат. Зважаючи на наведені обставини, апеляційна скарга позивача у зв`язку із скасуванням ухвали суду в оскаржуваній частині у цій справі підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2026 року у цій справі в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні заяви представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «П`ятидні» Котовича Богдана Володимировича про стягнення судових витрат, відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: