13.05.26
22-ц/812/902/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року м. Миколаїв 

справа №488/446/25
провадження №22-ц/812/902/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Серебрякової Т. В.,
із секретарем судового засідання – Чистою В. В.,
за участі:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Бенерт Е. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л. М. у приміщенні суду у м.Миколаєві, за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який обґрунтовував наступним.
Позивач вказував, що є особою з інвалідністю загального захворювання 1-А групи, потребує постійної сторонньої допомоги, яку йому надає ОСОБА_2 на підставі тристороннього договору про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі №257 від 31.08.2023. Третьою стороною договору виступає Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради.
Відповідно до умов договору був закріплений перелік послуг, загальний час надання (359,88 годин на місяць). Виконання послуг підтверджується щомісячно підписанням акта надання послуг між надавачем соцпослуг та отримувачем соцпослуг з зазначенням обсягу виконання соцпослуг та відсутністю претензій.
Під час розгляду Миколаївським окружним адміністративним судом справи №400/11638/24 за позовом позивача до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа – Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконкому Департаментом було подано відзив на позов, у якому містилася інформація, яка не мала ніякого відношення до предмету спору, а мала на меті виключно принизити гідність та честь позивача, а саме: «Під час підготовки апеляційної скарги було виявлено, що в актах про надані послуги з догляду на професійній основі, які підписані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожного місяця одній й ті ж самі числа наданих послуг та кількість, а змінним є лише місяць, що свідчить про надання неправдивої інформації в черговий раз. Тому запропоновано Управлінню соціальних виплат та компенсацій Корабельного району ДПСЗН ММР направити лист ОСОБА_2 для документального підтвердження надання відповідних послуг. Також було направлено запит головному лікарю Миколаївської міської лікарні №5 про надання інформації щодо підтвердження звернення ОСОБА_1 до сімейного лікаря протягом 2024 року, перебування на стаціонарному лікуванні протягом 2024 року та отримання послуг з реабілітації протягом 2024 року. 03.09.2024 було отримано відповідь на запит, де зазначається, що ОСОБА_1 протягом 2024 року не звертався до лікарні. Тобто, надана інформація в актах про надані послуги з догляду на професійній основі, підписаних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не відповідає дійсності».
Позивач зазначав, що вказана вище інформація не відповідає дійсності (перекручена), викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, а також є наклепом. Ця інформація є фактичним твердженням відповідача, а не оціночним судженням. Відповідач чітко, безапеляційно зазначив, що позивач надав неправдиву інформацію в актах та повторював, що надана інформація в актах про надані послуги з догляду на професійній основі, які підписані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не відповідає дійсності.
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати поширену інформацію недостовірною, зобов`язати відповідача спростувати заявлений у відзиві на позов наклеп та стягнути на його користь моральне відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 березня 2026 року  ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що у справі, що розглядається, недостовірна інформація, яка, на думку позивача, була розповсюджена, є доводами відповідача у справі №400/11638/24, викладеними у відзиві на позов ОСОБА_1 , який приєднано до матеріалів означеної справи.
Відповідно до частини першої статті 159 КАС України при розгляді справи судом за правилами загального позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, до яких відноситься і відзив на позовну заяву (відзив), який має містити, зокрема, заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Отже, відповідач у справі №400/11638/24 Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради скористався своїм процесуальним правом та подав відзив на позов ОСОБА_1 , який був приєднаний до матеріалів справи. Доводам відповідача надана оцінка Миколаївським окружним адміністративним судом у рішенні від 17 лютого 2025 року у справі №400/11638/24, яким було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .
Суд зазначив, що доказів того, що інформація, викладена у відзиві на позов, була розповсюджена відповідачем шляхом опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі, матеріли справи не містять.
За такого, суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутнє поширення відповідачем інформації, викладеної у його відзиві на позов у справі №400/11638/24. Відтак, позовні вимоги про визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростування такої інформації є необґрунтованими, а тому у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити.
Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн ОСОБА_1 обґрунтовані саме розповсюдженням недостовірної інформації, та є похідними від позовної вимоги про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати таку інформацію. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні таких позовних вимог, то і у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішеннями суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилався на те, що суд першої інстанції неправильно оцінив досліджені докази, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
Позивач вказував, що відповідачем не було надано жодних доказів неправдивості інформації, викладеної у актах про надані послуги з догляду на професійній основі, які підписані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Миколаївський окружний адміністративний суд у рішенні від 17 лютого 2025 року у справі №400/11638/24 не надавав оцінки наклепу відповідача, наданого у відзиві на позовну заяву.
Наклеп був доведений до відома працівників відповідача, серед яких ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають у одному з ним районі, ходять за покупками до одних тих самих магазинів, де продавці повністю обізнані про апелянта зі слів працівників управління, які вільно передають всю інформацію та виставляють тяжко хвору людину брехуном.
Крім того, позивач зауважував, що суд безпідставно застосував ст.34 Конституції України, тому що позов подано до юридичної особи, та пропустив частину позовних вимог, а саме зобов`язати відповідача спростувати заявлений ним у відзиві наклеп.

Доводи інших учасників справи
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. 

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю загального захворювання 1-А групи, потребує постійної сторонньої допомоги, що випливає з довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №529728 від 22.04.2013.
31 серпня 2023 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради укладено договір про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі №257. У договорі вказано, що компенсація за надання послуг виплачується за наявності належним чином оформленого акта.
31 грудня 2023 року було укладено додаткову угоду, якою строк договору було продовжено до 30 листопада 2024 року.
З актів №8, 9, 10, 15, 16, 17 вбачається, які соціальні послуги з догляду на професійній основі надавалися ОСОБА_2 ОСОБА_1 у березні – травні, жовтні – грудні 2024 року.
З медичної документації випливає, що ОСОБА_1 у квітні 2024 року звертався до КНП ММР «ЦПМСД №7» та у квітні, жовтні, грудні 2024 року – до КНП ММР «Міська лікарня №5».
Згідно з повідомленням КНП ММР «Міська лікарня №5» №4572 від 03.09.2024 на адресу Управління соціальних виплат і компенсацій Корабельного району відповідно до медичної документації ОСОБА_1 протягом 2024 року на стаціонарному лікуванні у лікарні не перебував, лікування у відділенні медичної реабілітації закладу не проходив.
24 жовтня 2024 року був складений акт №961 контролю за наданням соціальних послуг фізичними особами, які надають соціальні послуги з догляду на професійній основі. 
У 2024 році ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення виконкому №1789 від 23.10.2024.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року відкрито провадження у справі №400/11638/24 за вказаним вище позовом ОСОБА_1 . 
Під час розгляду справи №400/11638/24 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради до суду подано відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позову через його безпідставність. Вказаний відзив судом був визнаний поясненнями по справі, оскільки відзив подається тільки відповідачем по справі.
В обґрунтування своїх доводів, Департамент, серед іншого вказував, що «під час підготовки апеляційної скарги у справі №490/11954/23 було виявлено, що в актах про надані послуги з догляду на професійній основі, які підписані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожного місяця одній й ті ж самі числа наданих послуг та кількість, а змінним є лише місяць, що свідчить про надання неправдивої інформації в черговий раз. Тому запропоновано Управлінню соціальних виплат та компенсацій Корабельного району ДПСЗН ММР направити лист ОСОБА_2 для документального підтвердження надання відповідних послуг. Також було направлено запит головному лікарю Миколаївської міської лікарні №5 про надання інформації щодо підтвердження звернення ОСОБА_1 до сімейного лікаря протягом 2024 року, перебування на стаціонарному лікуванні протягом 2024 року та отримання послуг з реабілітації протягом 2024 року. 03.09.2024 було отримано відповідь на запит, де зазначається, що ОСОБА_1 протягом 2024 року не звертався до лікарні. Тобто, надана інформація в актах про надані послуги з догляду на професійній основі, підписаних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не відповідає дійсності».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі №400/11638/24 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та нечинним Порядок здійснення контролю за наданням соціальних послуг фізичними особами, які надають соціальні послуги з догляду на професійній основі, затверджений рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1789 від 23.10.2024 року в частині: - абзац 9 (запитувати у фізичної особи, що надає соціальні послуги з догляду на професійній основі документи/відомості, що можуть підтвердити надання соціальних послуг з догляду); - абзац 15 (факт спільного проживання надавача соціальних послуг із особою, яка потребує надання соціальних послуг); - абзац 19 у редакції рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1891 від 13.11.2024 (підтверджуючі документи наданих послуг (документи, що підтверджують обсяг наданих соціальних послуг з догляду на професійній основі відповідно до Акта про надані соціальні послуги з догляду на професійній основі); - абзац 22 в частині словосполучення «не подано документи/відомості, що можуть підтвердити надання соціальних послуг з догляду»; - абзац 5 додатку до Порядку здійснення контролю за наданням соціальних послуг фізичними особами, які надають соціальні послуги з догляду на професійній основі, затверджений рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1789 від 23.10.2024 року (Особа, якій надаються соціальні послуги: проживає/не проживає разом із фізичною особою, яка надає соціальні послуги); - абзац 7 додатку до Порядку здійснення контролю за наданням соціальних послуг фізичними особами, які надають соціальні послуги з догляду на професійній основі, затверджений рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1789 від 23.10.2024 року (підтверджуючі документи наданих послуг (чек з магазину, аптеки, медичні документи та інше). 
В решті позову відмовлено.
Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що між ОСОБА_1 та Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради склалися неприязні стосунки. Через дії відповідача позивач на декілька місяців залишився без догляду. Департамент у відзиві на позов ОСОБА_1 у адміністративному суді вказав недостовірну інформацію. Через це стан здоров`я ОСОБА_1 погіршився, довелося викликати сімейного лікаря.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.
Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до норм статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.
У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Згідно з нормами статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.
Судження – це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).
У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
Відповідно до ст.280 ЦК України та п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 р. способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. 
Згідно з нормами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відсутнє поширення відповідачем інформації, викладеної у його відзиві на позов (поясненні третьої особи) у справі №400/11638/24, а доводам Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, викладеним у відзиві (поясненнях третьої особи) була надана оцінка Миколаївським окружним адміністративним судом у рішенні від 17 лютого 2025 року.
Враховуючи вказане, суд вважав, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди також не підлягала задоволенню, оскільки вона є похідною від позовної вимоги про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати таку інформацію. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , однак вважає, що мотивувальна частина рішення має бути змінена, оскільки зміст рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року не містить посилання на те, що доводам Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, викладеним у відзиві (поясненнях третьої особи), які позивач вважає недостовірними, була надана якась оцінка.
Верховним Судом неодноразово наголошувалося, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.
Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.
Вищезазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанов від 03 квітня 2019 року у справі №757/4403/16, від 02 жовтня 2019 року у справі №332/293/17, від 15 лютого 2023 року у справі №466/10577/20, від 20 листопада 2023 року у справі №760/3455/21.
У справі, яка переглядається, встановлено, що сторони були учасниками адміністративної справи №400/11638/24 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконкому. ОСОБА_1 виступав у справі в якості позивача, а Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради – в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 
Під час розгляду вказаної вище справи Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради були подані письмові пояснення на позов ОСОБА_1 , у яких Департамент в особі представника Бенерт Е. О., серед іншого, вказав, що «під час підготовки апеляційної скарги у справі №490/11954/23 було виявлено, що у актах про надані послуги з догляду на професійній основі, які підписані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожного місяця одні й ті ж самі числа наданих послуг та кількість, а змінним є лише місяць, що свідчить про надання неправдивої інформації в черговий раз. Тому запропоновано управлінню соціальних виплат та компенсацій Корабельного району ДПСЗН ММР направити лист ОСОБА_2 для документального підтвердження надання відповідних послуг. Також було направлено запит головному лікарю Миколаївської міської лікарні №5 про надання інформації щодо підтвердження звернення ОСОБА_1 до сімейного лікаря протягом 2024 року, перебування на стаціонарному лікуванні протягом 2024 року та отримання послуг з реабілітації протягом 2024 року. 03.09.2024 було отримано відповідь на запит, де зазначається, що ОСОБА_1 протягом 2024 року не звертався до лікарні. Тобто, надана інформація в актах про надані послуги з догляду на професійній основі, підписаних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не відповідає дійсності».
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
На думку колегії суддів подання Департаментом письмових пояснень у адміністративній справі не може вважатися поширенням інформації щодо позивача, оскільки подання пояснень третьою особою є її правом. Подання цих пояснень є реалізацією процесуальних прав учасника справи. 
Викладену Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради в цих поясненнях спірну інформацію не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою подій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з суб`єктивною оцінкою (припущеннями) відповідача.
За такого, на думку колегії суддів, відповідачем не було поширено інформацію про факти, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночними судженнями відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача через вказані вище мотиви.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. 

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 09 березня2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Головуючий О. В. Локтіонова 

Судді Т. В. Крамаренко

Т. В. Серебрякова 

Повне судове рішення складено 15 травня 2026 року.