Справа № 734/5561/25
Провадження № 1-кп/734/133/26

В И Р О К
іменем України
20 травня 2026 року	  	селище Козелець	

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судових засідань ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні судову справу - кримінальне провадження № кримінальне провадження № 62025100150006185, відомості про яке 17 грудня 2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жидачева Львівської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, розлученого, військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , за призовом під час мобілізації, на особливий період, військове звання – солдат, жителя АДРЕСА_2 , не судимого, 
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України, 
із участю сторін кримінального провадження – прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_5 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України, 
в с т а н о в и в:
відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, із 05.30 години 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, що діє до цього часу.
22 листопада 2024 року військовозобов`язаного ОСОБА_3 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено для проходження військової служби. 
Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 4 ч. 1 і ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих па військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Із 22 листопада 2024 року ОСОБА_3 почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 листопада 2024 року № 345 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду курсанта 2 навчальної роти 1 навчального батальйону, зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Статтями 17 і 65 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки з найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 
У ст.ст. 1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України.
Згідно зі ст.ст. 1-3 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів. У ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначене право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого, - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст.ст. 11 і 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут) військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим. Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі ст.ст. 28-30 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитись до нього з повагою.
Статтями 35-37 Статуту передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово в тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати виданий йому наказ у зазначений термін.
Відповідно до Додатку № 1 ст. 67 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України військову присягу складають військовослужбовці, які прибули до військової частини для проходження військової служби і раніше не складали Військової присяги, - після проходження ними програми підготовки вивчення основних положень військового законодавства України, військових статутів стосовно їх прав та обов`язків, виконання вправи стрільби стрілецької зброї, але не пізніше ніж через місяць від дня прибуття до військової частини.
Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127 і 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ОСОБА_3 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно викопувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.
Проте, військовослужбовець ОСОБА_3 у порушення вказаних норм законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення і вчинив злочини проти встановленого порядку несення військової служби.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності), військовослужбовцю ОСОБА_3 наказано пройти підготовку на базі 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63» (шосте видання), затвердженого 10 липня 2025 року Головнокомандувачем Збройних Сил України, і скласти Військову присягу на вірність Українському народові.
Письмовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) є законним, тобто таким, що виданий у межах повноважень військової службової особи, чіткий, зрозумілий і не містить подвійного тлумачення, а також реальний до його виконання. Командир Військової частини НОМЕР_1 за своєю посадою та військовим званням є начальником для всього особового складу військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 .
На виконання вказаного наказу, командиром 3 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 , у присутності начальника штабу 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_8 , т.в.о заступника командира військової частини НОМЕР_1 з ППП майора ОСОБА_9 , а також інших військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , приблизно о 14.25 години 28 жовтня 2025 року під час шикування, перебуваючи за місцем тимчасового розташування Військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі неподалік від АДРЕСА_1 , військовослужбовцю ОСОБА_3 доведено в усній формі наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) щодо проходження підготовки на базі НОМЕР_2 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63» та складання Військової присяги на вірність Українському народові.
Військовослужбовець ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, перебуваючи у вказаному місці, відкрито відмовився виконати письмовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності). При цьому, від військовослужбовця ОСОБА_3 жодних скарг, у тому числі на стан здоров`я, не надходило.
Зазначені умисні дії військовослужбовця ОСОБА_3 хоча і не спричинили тяжких наслідків, але стали передумовою зниження бойової готовності військового підрозділу в умовах війни, а також завдали шкоди авторитету органам військовою управління і є небезпечним діянням, що посягає на встановлений порядок підлеглості та військової дисципліни, породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності і боєздатності військових формувань.
Крім цього, військовослужбовець ОСОБА_3 , діючи з мотивів ухилитися від проходження військової служби в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст. 17 і 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 і 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 і 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , із моменту його призначення 24 листопада 2024 року на посаду курсанта Військової частини НОМЕР_1 до 28 жовтня 2025 року включно, відкрито відмовився від несення обов`язків військової служби, зокрема, від проходження курсу базової загальновійськової та фахової підготовки, носіння військової форми одягу, дотримання правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання, використання зброї, виконання вправ стрільби зі стрілецької зброї, дотримання внутрішнього розпорядку дня, складання Військової присяги на вірність Українському народові та виконання свого Конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини, про що приблизно о 14.25 годині 28 жовтня 2025 року, перебуваючи за місцем тимчасового розташування Військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі неподалік АДРЕСА_1 , заявив усно під час доведення йому в усній формі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності).
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Обвинувачений ОСОБА_3 винуватим себе не визнав у вчиненні кримінального правопорушення і показав, що з 2002 року є членом Релігійної громади християн Євангельської віри «Жива віра», у 2003 році прийняв хрещення, йому забороняється тримати зброю і приймати присягу. Не зміг би виконувати обов`язки військової служби і був змушений відмовитися. Неодноразово звертався до ТЦК і військової частини про заміну військової служби через релігійні переконання, але йому відмовили. Релігійні переконання перешкоджають виконувати обов`язки військової служби. Не рахував себе військовослужбовцем Збройних Сил України, військову форму одягу носив, грошове утримання виплачували і його отримував. На той момент не розумів зміст наказу і що коїться, погано чув. 28 жовтня 2025 року командир зачитав наказ, основна ціль – прийняти військову присягу і пройти підготовку. Відмовився від виконання наказу, необхідно було пройти підготовку. У даному випадку не виконав наказ, вчинив ненавмисно і знав, що діє воєнний стан. У Військовій частині НОМЕР_1 виконував завдання, що не суперечили релігійним переконанням, без зброї і без присяги. Злочини вчинив через релігійні переконання. 
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) підтверджується такими доказами:
військовозобов`язаний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний 22 листопада 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_3 за мобілізацією до лав Збройних Сил України і відправлений до військової частини НОМЕР_3 НЦ для проходження військової служби; 
згідно з Довідкою № 2.1/27 військово-лікарської комісії, що видана 29 лютого 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є придатним до військової служби; 
згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 листопада 2024 року № 345 ОСОБА_6 на виконання вимог Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, військовослужбовців, призваних за мобілізацією, необхідно вважати такими, що прибули з територіальних центів комплектування та соціальної підтримки, із 24 листопада 2024 року зараховано до списків особового складу частини і на всі види забезпечення, зокрема, солдата ОСОБА_3 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_4 , – до 2 навчальної роти 1 навчального батальйону;
за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 жовтня 2025 року № 1331 «Про організацію навчання особовим складом військової частини НОМЕР_1 » ОСОБА_6 у відповідності до наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 10 жовтня 2025 року № 920 на базі 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 сплановано підготовку особового складу призваних на військову службу під час мобілізації з територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки на базовій загальновійськовій підготовці. З метою якісної організації та підготовки військовослужбовців наказано: 1.Підготовку осіб, призваних на військову службу під час мобілізації, які не проходили військову службу, або/та мають перерву у військовій службі більше десяти років, та направлені з ТЦК та СП до навчального центру для проходження базової загальновійськової підготовки, організувати та здійснити на базі 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року, із них: 28 жовтня 2025 року - проведення підготовчих заходів та нульового дня «перезавантаження»; 29 жовтня 2025 року - ознайомчий курс; із 30 жовтня 2025 року до 22 листопада 2025 року - курс індивідуальної підготовки; 23 листопада 2025 року - резервний день; із 24 листопада 2025 року до 13 грудня 2025 року - курс вивчення дій у складі підрозділу (відділення, взводу); 14 грудня 2025 року - резервний день; із 15 грудня 2025 року до 17 грудня 2025 року - підсумковий контроль у формі комплексного тактичного заняття (проведення 3-х добового польового виходу); 18 грудня 2025 року - випуск, видача особовому складу відповідних документів про проходження навчання; із 19 грудня 2025 року - відправка особового складу до місць подальшого проходження служби відповідно до розподілу Генерального штабу Збройних Сил України); підготовку особового складу здійснити за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63» (шосте видання), затвердженого Головнокомандувачем Збройних Сил України 10 липня 2025 року (далі - Програма БЗВП); в ході організації та проведення навчання, заняття з особовим складом планувати та проводити з понеділка по суботу включно (неділя - вихідний день), тривалість навчального дня - 8 навчальних годин і 2 години самостійної підготовки, тривалість однієї навчальної години - 45 хвилин, під час проведення польових занять тривалість навчального дня збільшувати до 10 навчальних годин. Навчання організувати і провести для наступних військовослужбовців: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2.Відповідно до Додатку № 1 ст. 67 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України Військову присягу складають: військовослужбовці, які прибули до військової частини для проходження військової служби, і раніше не складали Військової присяги, - після проходження ними програми підготовки, вивчення основних положень військового законодавства України, військових статутів стосовно їх прав та обов`язків, виконання вправи стрільби із стрілецької зброї, але не пізніше ніж через місяць від дня прибуття до Військової частини. Командиру 1 навчального батальйону, організувати в районах розташування підрозділів, в укритті для особового складу, із урахуванням безпекових вимог при оголошенні сигналів «Ракетна небезпека», «Повітряна тривога», складання військової присяги на вірність Українському народові, особовим складом підпорядкованого підрозділу; забезпечити особовий склад, який складає військову присягу, автоматами АК-74 (АКМ-47) із розрахунку на кожного військовослужбовця для складання військової присяги; після складання Військової присяги організувати заповнення відповідних розділів у військових квитках військовослужбовців; списки особового складу, який склав військову присягу, завірити печаткою і зберігати в штабі частини в окремій папці. Привести до Військової присяги на вірність Українському народові особовий склад військовослужбовців, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3.Скласти Військову присягу на вірність Українському народові особовим складом військовослужбовців, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 4.Контроль за виконанням наказу покладений на начальника штабу військової частини, що його стосується; 5.Наказ довести до особового складу військової частини, що його стосується; 
відомостями, що містяться у протоколі огляду від 28 жовтня 2025 року і на цифровому носії інформації micro-sd 64GB, - відеозаписом зафіксовані оголошення 28 жовтня 2025 року наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 жовтня 2025 року № 1331 «Про організацію навчання особовим складом військової частини НОМЕР_1 » ОСОБА_6 у присутності солдата ОСОБА_3 та відмову солдата ОСОБА_3 від виконання вимог цього наказу; 
згідно з довідкою, що видана 16 жовтня 2024 року Релігійною громадою християн Євангельської віри «Жива віра» (м. Обухів Київської області), ОСОБА_3 із 2002 року відвідує церкву і на даний час є членом Релігійної громади християн Євангельської віри «Жива віра», прийняв Святе Водне Хрещення у 2003 році, приймає активну участь у служінні Богу й людям, служить звукорежисером під час Богослужінь та релігійних заходів. За своїм віровченням та зареєстрованим Статутом релігійна громада відноситься до релігійного напрямку Євангельських християн. Віровчення Релігійної громади закликає не використовувати зброю проти інших людей, що унеможливлює виконання військового обов`язку;
із заявою від 16 жовтня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 про звільнення від мобілізації у зв`язку з релігійними переконаннями, що унеможливлюють виконання військового обов`язку, та заміни на альтернативну (невійськову) службу;
свідок ОСОБА_7 показав, що перебуває на посаді командира 3 навчальної роти Військової частини НОМЕР_1 , а ОСОБА_3 є військовослужбовцем із його батальйону, не є безпосереднім його командиром. Зачитав письмовий наказ про проходження навчання і складання присяги. Наказ за змістом був зрозумілим. ОСОБА_3 був присутнім при зачитуванні наказу та відмовився пройти навчання і скласти присягу. Такі події відбулися 28 жовтня 2025 року у лісистій місцевості у розташуванні Військової частини НОМЕР_1 , відмова від виконання наказу фіксувалася відеозйомкою. ОСОБА_3 , який обіймав посаду курсанта, відмовився від виконання наказу командира військової частини, напевно, з релігійних переконань. 
Положеннями ч.ч. 1 і 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.
У ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) визначене право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до ч. 2 зазначеної статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.
Ні положення ст. 18 Пакту, ні ст. 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.
Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст. 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899, пункт 36; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres v. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42).
Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини» (EnverAydemir v. Turkiye) від 07 червня 2016 року, заява № 26012/11, пункти 78 і 81; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42). Фактично у цьому випадку на карту поставлене питання про розуміння і межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував про те, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у справі «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece), пункт 54). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia), пункт 110; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres v. Azerbaidjan), пункт 74).
На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантоване як одне з конституційних прав людини, зміст якого закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до ч. 4 вказаної статті у разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України, як конституційно-правова норма, згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте, цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно до ст.ст. 1 і 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення. Указаним Законом заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, на альтернативну (невійськову) службу не передбачена. 
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (ч. 6 ст. 2 цього Закону).
Згідно зі ст. 65 Конституції України і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.
Правовими нормами ст. 64 Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений відповідними Указами Президента України, і діє до цього часу. За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації.
У воєнний час, під час мобілізації та оборонної війни обов`язок захисту України, - держави, що зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України, незалежно від їхнього віросповідання. У воєнний час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави та інтересами самого громадянина. 
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.
Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, що є значно більшою за площею і кількістю населення, а лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів. Наступ на Україну носить широкомасштабний характер, так як 24 лютого 2022 року військове вторгнення здійснене не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря, сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.
Відтак, в Україні оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією, - для відсічі ворожої збройної агресії Російської Федерації.
Саме військова служба за мобілізацією, на особливий період, нині є першочерговим заходом із метою забезпечення національних інтересів України, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку Російської Федерації. Мобілізація з боку держави України є єдиним необхідним і невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама держава по суті з лютого 2014 року перебуває у стані «оборонної війни». Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.
На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й християнами Євангельської віри. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо існування держави поставлене під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження, зокрема, мобілізації військовозобов`язаних.
У постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22 викладена позиція про те, що призов на військову службу за мобілізацією не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.
Згідно з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 квітня 2025 року у справі № 573/406/24, воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. 
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року у справі № 573/838/24 зробила висновок про те, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом із тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних із носінням або використанням зброї.
Згідно з ч. 2 ст. 41 КК України наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до п. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
За приписами п. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Також про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або не вчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним.
Відповідно до п. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Згідно зі ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддавання явно злочинного наказу та розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
Приписами вказаних статутів установлено обов`язковість виконання підлеглим будь-якої законної вимоги керівника.
Складом відмови від несення обов`язків військової служби охоплюються випадки ухилення від виконання цих обов`язків під приводом релігійних переконань. До переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066, належать Адвентисти-реформісти, Адвентисти сьомого дня, Євангельські християни, Євангельські християни-баптисти, Покутники, Свідки Єгови, Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни віри євангельської (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни євангельської віри, Товариство Свідомості Крішни.
ОСОБА_3 , який є членом Релігійної громади християн Євангельської віри «Жива віра», під час судового розгляду довів факт наявності у нього релігійних переконань, і суд не заперечує їх важливість саме для нього.
Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_3 , який є військовослужбовцем Збройних Сил України, є придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знав про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову (альтернативну) службу, та в умовах воєнного стану 28 жовтня 2025 року вчинив непокору і відмову від несення обов`язків військової служби, як він стверджує, - у зв`язку з релігійними переконаннями, є злочинними, і тому притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України не є втручанням у його свободу сповідувати свою релігію, гарантії якої передбачені п. 1 ст. 9 Європейської конвенції з прав людини.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Правовими нормами ч.ч. 1 і 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1)у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2)відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3)враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При встановлених обставинах, оцінюючи перевірені докази, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення (злочини), передбачені: ч. 4 ст. 402 КК України, - непокора, що виразилась у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану; ч. 4 ст. 409 КК України, - відмова від несення обов`язків військової служби, вчинена в умовах воєнного стану.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , який вперше вчинив кримінальні правопорушення, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, що згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, особу винного, який задовільно характеризується за місцем проходження військової служби, не перебуває під наглядом у лікарів - нарколога і психіатра, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, і вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України - у виді позбавлення волі на певний строк, за ч. 4 ст. 409 КК України - у виді позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. 
Обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно призначити остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на певний строк. Правові підстави для застосування положень ст.ст. 69 і 75 КК України відсутні. Призначене обвинуваченому ОСОБА_3 покарання буде достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. 
До набрання цим вироком суду законної сили необхідно залишити обвинуваченому ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою. Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_3 слід відраховувати з 28 жовтня 2025 року, - із часу його фактичного затримання (згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 28 жовтня 2025 року).
Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлений. Речові докази і процесуальні витрати відсутні. 
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України суд в умовах дії воєнного стану, після складання і підписання повного тексту вироку суду користується своїм правом обмежитися проголошенням резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку суду в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 369-371, 373, 374 і 376 КПК України, суд
у х в а л и в:
визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України. Призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців, за ч. 4 ст. 409 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_3 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.
Залишити обвинуваченому ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання цим вироком суду законної сили. Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_3 відраховувати з 28 жовтня 2025 року, - із часу фактичного затримання.
На вирок суду першої інстанції може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Козелецький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів із дня проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_3 , який перебуває під вартою, - у такий же строк із дня вручення копії вироку суду. Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя