ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 240/19671/25
адміністративне провадження № К/990/16462/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Дубком Сергієм Миколайовичем, на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року (суддя Липа В.А.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року (колегія у складі суддів Матохнюка Д.Б., Сторчака В.Ю., Граб Л.С.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у незастосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) в редакції, чинній з 29 січня 2020 року, при обчисленні ОСОБА_1 у період з 27 червня 2022 року до 18 червня 2024 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме, не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити ОСОБА_1 за період з 27 червня 2022 року до 18 червня 2024 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 Постанови №704 в редакції, чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, Законом України від 09 листопада 2023 року №3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на 01 січня 2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, без зміни при проведенні такого перерахунку попередньо встановлених відсоткових розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) надати військовій частині НОМЕР_1 цільове фінансування для виплати ОСОБА_1 за період з 27 червня 2022 року до 18 червня 2024 року включно належних з урахуванням проведених раніше виплат сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні цдорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 Постанови №704 в редакції, чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01січня 2023 року, Законом України від 09 листопада 2023 року №3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на 01 січня 2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, без зміни при проведенні такого перерахунку попередньо встановлених відсоткових розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 12 серпня 2025 року відкрив провадження у справі та зазначив, що її розгляд здійснюватиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
13 серпня 2025 року до суду від представника військової частини НОМЕР_1 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду позивачем, до якого додано копію грошового атестату від 21 червня 2024 року №60, виданого на ім`я ОСОБА_1 .
Ухвалою від 04 вересня 2025 року Житомирський окружний адміністративний суд залишив позовну заяву без руху після відкриття провадження у справі та установив позивачеві п`ятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку та наданням доказів поважності причин його пропуску, оформленої з урахуванням вимог статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Суд керувався тим, що із цим позовом, предметом якого є оскарження дій відповідача щодо обчислення грошового забезпечення за період з 27 червня 2022 року до 18 червня 2024 року, позивач звернувся 05 серпня 2025 року та пропустив тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), враховуючи, що грошовий атестат він отримав 21 червня 2024 року.
На виконання ухвали суду, представник позивача подав заяву про усунення недоліків, у якій зазначив, що звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання доказів про отримання позивачем грошового атестата. У відповідь листом від 04 серпня 2025 року №1714/4075 відповідач надав копію грошового атестата без підпису позивача, водночас доказів вручення та/або ознайомлення пзивача з грошовим атестатом відповідач не надав. Вказане, за позицією представника позивача, доводить те, що позивач не був ознайомлений з грошовим атестатом і атестат йому не видавався.
Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою від 22 жовтня 2025 року Житомирський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду, клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду задовольнив частково, позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 18 червня 2024 року залишив без розгляду.
Суд першої інстанції керувався тим, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 18 червня 2024 року та 21 червня 2024 року йому було видано грошовий атестат зареєстрований за №60, факт отримання якого позивач засвідчив власним підписом, що доводить ознайомлення позивача з інформацією, зазначеною в ньому, зокрема, про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Позовну заяву до суду подано 05 серпня 2025 року, а отже позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України, та при цьому не навів поважних причин пропуску такого строку, зокрема, не надав доказів існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.
Іншою ухвалою від 22 жовтня 2025 року Житомирський окружний адміністративний суд продовжив розгляд адміністративної справи відповідно до статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в частині позовних вимог за період з 27 червня до 18 липня 2022 року.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 25 березня 2026 року залишив без змін ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року про залишення без розгляду позову в частині.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник позивача просив скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 18 червня 2024 року.
Доводи скаржник обґрунтував тим, що з огляду на положення статті 233 КЗпП України до таких позовних вимог застосуванню підлягає тримісячний строк звернення до суду з моменту, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а саме з дня одержання ним письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому спірні суми. Скаржник доводить, що позивача ні під час проходження військової служби, ані після звільнення з неї жодним чином не було проінформовано про належні йому суми грошового забезпечення. На переконання скаржника, грошовий атестат також не містить таких відомостей, а отже не є належним доказом повідомлення позивача про порушене право, відповідно, відлік строку звернення до суду не може розпочинатися з моменту отримання грошового атестату. Відомості про нараховані за час служби суми позивач отримав з відповіді на адвокатський запит, зокрема, з листа від 04 серпня 2025 року №1714/4075. Позовну заяву подано 05 серпня 2025 року - тобто в межах тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Позиція інших учасників справи
Представники військової частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити цю скаргу без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року - залишити без змін.
Наведені представниками відповідачів мотиви зводяться до того, що позивач при звільненні з військової служби та з моменту отримання грошового атестату - 21 червня 2024 року мав би бути обізнаним про всі суми, що йому були нараховані та виплачені, а тому саме із цього часу слід здійснювати обчислення тримісячного строку звернення до суду. Натомість, до суду з позовом позивач звернувся 05 серпня 2025 року тобто із пропуском тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України. Надсилання ж запиту, від отримання відповіді на який обраховує початок перебігу строку звернення до суду заявник касаційної скарги, є діями з метою збирання доказів для звернення з позовом до адміністративного суду та не змінює момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення прав.
Рух касаційної скарги
30 березня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яку подав його представник адвокат Дубок С.М. на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року в цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2026 року цю касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала.
13 квітня 2026 року до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга позивача на ці ж судові рішення, яку подав його представник.
Ухвалою від 28 квітня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Дубком С.М., на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року в цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року справу призначено до розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їхнього застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За усталеною позицією Верховного Суду, право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Згодом, на підставі Закону України від 25 квітня 2024 року №3680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання праці домашніх працівників», який набрав чинності 24 серпня 2024 року, частину другу статті 233 КЗпП України доповнено другим реченням такого змісту: «Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
Верховний Суд зазначає, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
В означеній постанові Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Так, Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України у попередній редакції; у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX.
З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.
У межах цього касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у частині залишення без розгляду позову в частині вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивачеві за період з 19 липня 2022 року до 18 червня 2024 року.
Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув під час проходження військової служби. При цьому важливим є те, що позов про перерахунок та виплату грошового забезпечення у належному розмірі подано вже після звільнення позивача.
У Рішенні від 05 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
З огляду на викладене, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
За усталеною позицією Верховного Суду з питання застосування вказаної правової норми, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому (у період з 19 липня 2022 року до 18 червня 2024 року) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
Такий підхід застосовано Верховним Судом у вже згаданій постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, ухваленій у складі Судової палати, у якій сформувано єдиний підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України, якого дотримується Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці, зокрема, у постанові від 25 вересня 2025 у справі №440/9690/24, від 11 грудня 2025 року у справі №420/3504/25 та ін.
Судами встановлено, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 18 червня 2024 року та 21 червня 2024 року йому було видано грошовий атестат зареєстрований за №60, факт отримання якого позивач засвідчив власним підписом. Таким чином, суди попередніх інстанцій вважали, що відлік тримісячного строку звернення у цьому випадку потрібно обраховувати з 21 червня 2024 року, оскільки саме з грошового атестата позивач набув інформацію про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
В аспекті з`ясування значення грошового атестата в спірних правовідносинах, Верховний Суд зазначає, що за змістом пункту 11.1 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (додаток до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 22.04.2021 №104) грошовий атестат видається військовослужбовцю військовою частиною, в якій він перебуває на грошовому забезпеченні, зокрема, у випадку вибуття до нового місця служби (навчання) з виключенням зі списків особового складу військової частини. Форма грошового атестата встановлена додатком 16 Правил та передбачає відображення в атестаті всіх складових грошового забезпечення військовослужбовця, які йому нараховані та виплачені у день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, грошовий атестат за правовою природою є документом про остаточний розрахунок з особами рядового і начальницького складу, який видається, зокрема, при звільненні в запас або відставку із призначенням пенсії, та підтверджує виплату належних такій особі складових грошового забезпечення саме на цей день.
З іншого боку, потрібно зауважити, що хоч грошовий атестат і містить інформацію про суми, нараховані та виплачені позивачеві при звільненні, тобто є повідомленням про ці суми у значенні, вжитому в частині другій статті 233 КЗпП України, з отриманням якого ця норма пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення до суду, однак обсяг відомостей, які у ньому мають відображатися, визначено нормативно і з-поміж таких немає інформації про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення з розшифровкою за складовими такого грошового забезпечення за минулі періоди служби, зокрема, в цьому конкретному випадку, - відомостей про нарахування і виплату позивачеві грошового забезпечення з розшифровкою його складових за період з 19 липня 2022 року до 18 червня 2024 року.
Однак, в розрізі ключового в розглядуваному випадку питання - дотримання строків звернення до суду, цю справу вирізняє те, що суди попередніх інстанцій достеменно встановили, що 21 червня 2024 року позивачеві було видано грошовий атестат зареєстрований за №60. Із запитом про отримання відомостей, які цей документ (у силу нормативно-правового регулювання) не містив, однак інформацію про які потребував позивач для звернення до суду за захистом своїх прав, було направлено відповідачеві лише у липні 2025 року, тобто за більш ніж за рік після ознайомлення зі змістом документа «про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні» (у значенні частини другої статті 233 КЗпП України). Правової норми, яка б зобов`язувала відповідача при звільненні позивача видавати йому документ іншого змісту (з іншими відомостями), цитовані нормативно-правові акти не містять.
Позиція представника позивача зводиться загалом до того, що грошовий атестат в цьому випадку не є документом, про який ідеться у частині другій статті 233 КЗпП України, оскільки вказаний документ не містив інформації про те, на підставі яких складових відповідач здійснював розрахунок грошового забезпечення позивачеві у період з 19 липня 2022 року до 18 червня 2024 року, тож перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбаченого згаданою правовою нормою, розпочався від дня отримання на згаданий адвокатський запит листав відповідача від 04 серпня 2025 року №1714/4075.
Проте за такою логікою, період з 21 червня 2024 року (отримання грошового атестата) до (щонайменше) 04 серпня 2025 року (отримання інформації на запит) не охоплюється частиною другою статті 233 КЗпП України чи іншою правовою нормою. Отже, це проміжок часу, протягом якого пасивна поведінка заявника перебуває поза строком, передбаченим частиною другою статті 233 КЗпП України, та не впливає на його перебіг.
У постанові від 25 червня 2026 року в справі №520/25416/25 Верховний Суд звертав увагу на те, що подібний підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України призводить до того, що позивач, отримавши грошовий атестат, тобто документ, що за своєю суттю підпадає під визначення «письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні» у значенні, вжитому в часині другій статті 233 КЗпП України, набуває можливість, спираючись на відсутність в цьому атестаті відомостей, які потрібні для ініціювання судового розгляду, протягом необмеженого строку без пояснення (доведення) жодних причин і обставин не вчиняти ніяких дій для отримання цієї інформації, однак надалі, у будь-який момент часу на власний розсуд звернутися до відповідача із запитом про отримання такої інформації, та, починаючи від дня надання її відповідачем, набути право упродовж ще трьох місяців додатково до того (необмеженого) строку, що вже минув, звернутися до суду в порядку, передбаченому частиною другою статті 233 КЗпП України.
У цьому контексті Суд наголосив, що в згаданих судових рішеннях Верховний Суд ані в складі Судової палати, ані в складі відповідних колегій суддів, не робив висновків, які б дозволяли застосовувати цю правову норму саме у такий спосіб. Подібне тлумачення надто розширює її нормативний зміст, дозволяє поширювати дію частини другої статті 233 КЗпП України на правовідносини, які нею не охоплюються, та нівелює саму суть строкового обмеження звернення до суду трьома місяцями.
У підсумку, відповідаючи на аргументи скаржника, Суд зробив висновок, що якщо звернення до суду обґрунтовано положеннями частини другої статті 233 КЗпП України, якою для подання позову встановлено тримісячний строк і чітко унормовано момент початку перебігу такого строку - одержання «письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні», водночас суди перевірили і достеменно встановили момент отримання позивачем грошового атестата, який у межах спірних правовідносин підпадає під визначення такого «письмового повідомлення», то тримісячний строк звернення до суду, установлений цією ж нормою, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому у спірний період сум (у розглядуваній справі - з 19 липня 2022 року до 19 травня 2023 року), як про це зазначила Судова палата в постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, однак в ці три місяці належить включати й період від дня отримання позивачем грошового атестата до вчинення ним будь-яких інших юридично значимих дій, що слугують меті звернення до суду з позовом у порядку, передбаченому частиною другою статті 233 КЗпП України (у цьому випадку - звернення із запитом).
Таким чином, у частині другій статті 233 КЗпП України законодавець визначив строк у три місяці, протягом якого звільнена особа має право вжити заходів щодо отримання необхідної інформації, пов`язаної з оплатою праці, та за необхідності звернутися до суду.
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 18 червня 2024 року та 21 червня 2024 року йому було видано грошовий атестат зареєстрований за №60, факт отримання якого позивач засвідчив власним підписом. Більше ніж за рік після цього - у липні 2025 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, у відповідь на який отримав лист від 04 серпня 2025 року №1714/4075 з інформацією, зокрема, про нараховані за час служби суми грошового забезпечення.
Водночас, представник позивача не обґрунтував існування обставин об`єктивного характеру, які б доводили існування поважних причин зволікання з учиненням юридично значимих дій, зокрема, отримання інформації, потрібної для звернення до суду із цим позовом, від моменту отримання грошового атестату (21 червня 2024 року) до (щонайменше) липня 2025 року. 
Таким чином, суди попередніх інстанцій слушно констатували, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України, та не навів поважних причин пропуску такого строку, зокрема, не надав доказів існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.
Скаржник не навів аргументів, які б переконливо вказували на те, що він протягом такого тривалого часу дійсно не міг звернутися до суду, а зробив це одразу, отримавши таку змогу. З урахуванням такого надміру тривалого строку зазначені обставини мають бути дійсно вагомими і доведеними, проте під час судового розгляду їх існування не підтвердилося.
Отже, у розглядуваному випадку за установлених у справі обставин немає підстав вважати підхід судів попередніх інстанцій до застосування наслідків пропуску процесуального строку звернення до суду надто формальним, невиправдано суворим або таким, що має ознаки безпідставного обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Зважаючи на те, що наведені у касаційній скарзі доводи не виправдовують пасивної поведінки позивача при виконанні процесуальних обов`язків щодо дотримання встановленого законом строку та не свідчать про поважність причин його пропуску, Верховний Суд констатує, що висновок суду першої інстанції, підтриманий апеляційним судом, про наявність підстав для залишення позову без розгляду в частині вимог з 19 липня 2022 року до 18 червня 2024 року, ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
У решті аргументи скаржника не є вагомими на стільки, щоб бути підставою для скасування оспорюваних судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Дубком Сергієм Миколайовичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року в справі №240/19671/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду