Справа № 645/9213/25
Провадження № 2/645/1012/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 червня 2026 року      місто Харків
Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді: Сілантьєвої Е.Є.
за участю секретаря судових засідань – Хілінського М.І.
учасники справи:
представник позивача – адвокат Філоненко Яна В`ячеславівна, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2452 від 20.02.2012,
представник відповідача – адвокат Мирось Катерина Володимирівна, яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ПТ № 3100 від 22.10.2019,

розглянув в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку майна, стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., у сумі 990 974, 00 грн. та 1/2 частки нежитлового приміщення, загальною площею 2,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у сумі - 83 339,00 грн.; право власності ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 вказаного майна подружжя припинити з дня отримання ОСОБА_1 , грошової компенсації, загальній сумі 1074313грн. 00 коп. та визнати з цієї дати за ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складається з оплати судового збору 10743 грн., вартість всіх висновків експерта та спеціаліста – 20 000 грн., послуги адвоката у розмірі 30 000 грн. Всього: 60 743 грн. 00 коп. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне: з 08 липня 2017 року по 02 квітня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 02 квітня 2022 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова у цивільній справі № 645/4691/23 шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано.
У шлюбі була придбана квартира та нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року позов відповідача про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири, загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення, загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 15140 грн. 00 коп. Постановою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року по цивільній справі № 645/6062/24 від 29 жовтня 2025 р. залишено без змін.
Позивач вказує, що враховуючи розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, між сторонами виникла конфліктна ситуація, оскільки усіє квартирою користується відповідач, який навіть запропонував в позасудовому порядку сплатити добровільно вартість частки позивача, оскільки має намір і надалі проживати у м. Харкові та користуватися квартирою, а позивач з дитиною проживає за кордоном. Дійти згоди в добровільному порядку із-за непорозуміння між сторонами не вдалося, наразі відповідач на дзвінки позивачки не відповідає та на зв`язок не виходить. У Позивачки виникла фактична неможливість проживати у квартирі чи будь-яким іншим чином використовувати частку належного їй майна, оскільки між позивачем та відповідачем існує спір щодо порядку користування належних ним часток та взагалі судові процеси щодо виховання дитини та інші непорозуміння, які роблять не можливе проживання в одній квартирі. Площі кімнат та нежитлового приміщення не відповідають ідеальним часткам співвласників, тому позивачка позбавлена можливості користуватись місцями загального користування. позивач не має можливості користуватись і розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Це зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною. 
З метою встановлення технічної можливості здійснення поділу нерухомого майна в натурі, на замовлення позивача було проведено експертне обстеження об`єкта нерухомого майна. Відповідно до висновку експертом Заєць Н.Л. (має кваліфікаційний сертифікат експерта додається) № Д 17/12-01 від 17 грудня 2025 року: за технічними показниками, об`єкт не може бути поділено. На нежитлове приміщення 2,9 кв.м такий звіт не виконувався з огляду на недоречність, оскільки 2,9 кв.м є неподільні. 
Відповідно до Звіту про оцінку майна № 16-251605-001, виконаного оцінювачем ТОВ «Оцінка та партнер», на замовлення Позивача, об`єкт оцінки - квартира загальною площею 72,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., має ринкову (оціночну) вартість об`єкта оцінки, що становить 1 981 948, 00 грн. без урахування ПДВ. Таким чином, ринкова вартість 1/2 частки квартири становить 990 974, 00 грн. без ПДВ, та відповідно становить суму грошової компенсації вартості частки нерухомого майна; нежитлове приміщення, загальною площею 2,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 має ринкову (оціночну) вартість об`єкта оцінки, що становить 166 678, 00 грн. без урахування ПДВ. Таким чином, ринкова вартість 1/2 частки квартири становить 83 339,00 грн. 
Між сторонами угоди про сплату грошової компенсації вартості частки квартири в добровільному порядку на даний час не досягнуто, але сторона позивача погоджується на компенсацію зазначену у долучених звітах через укладання мирової угоди у разі реальної пропозиції відповідача, без стягнення судових витрат, проте на даний момент позивачка змушена звертатися до суду із даним позовом. Посилаючись на вимоги ст. ст. 319, 356, 358, 364, 365, ст. 71 СК України позивач просить задовольнити. Позовні вимоги у повному обсязі. 
При цьому позивач вказує, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24.03.2021 року у справі № 501/2211/18, від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 09.06.2021 року у справі № 760/789/19). 
Також, стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної часткової власності на майно не становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Вказані висновки суду першої інстанції кореспондуються із з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2022 року по справі № 209/3085/20. 
Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач має у власності 1/2 частину спірної квартири, однак позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись своєю 1/2 частиною на власний розсуд, що також зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною, позивач довів позовні вимоги про можливість отримання грошової компенсації вартості частки спірного майна. Вказані обставини змусили позивача звернутись до суду.
12.01.2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача не погоджується з позовними вимогами позивача, просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на наступне. 
Відповідач не є єдиним користувачем нерухомим майном, та позивач не позбавлена можливості такого користування. Сам факт проживання відповідача у м. Харкові, де фактично розташоване його спільне з позивачем нерухоме майно, не є достатнім доказом користування ним. Більш того, позивач з власних суб`єктивних мотивів замовчує ту обставину, що таке користування є неможливим, адже квартира знаходиться в будівельному стані, що вбачається навіть з описової частини Звіту про оцінку майна, копія якого додана нею до позовної заяви. Ремонтні роботи в квартирі було розпочато ще за час перебування позивача та відповідача в шлюбі до початку повномасштабного воєнного вторгнення рф в Україну, після чого вони зупинилися. Наразі, як позивач, так і відповідач знаходяться у рівноправному положенні по можливості мати доступ до квартири та технічного приміщення. Якщо ж позивач вважає за можливе проживати в квартирі в тому стані, в якому вона знаходиться, або ж облаштувати її для власного проживання на майбутнє, відповідач взагалі не має наміру чинити їй перешкоди у цьому. Обставиною, що нерухомим майном співвласники не користуються, підтверджується й суттєвими боргами за житлові послуги в ній, які не сплачуються ані позивачем, ані відповідачем. Також відповідач надав копії фотокарток з квартири та технічного приміщення, а також копії квитанцій на підтвердження наявності боргів за житлові послуги. 
Відповідач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що співпадає з місцем його реєстрації. Вказана обставина відома позивачу. 
Представник відповідача вказує, що у вересні 2024 року до ініціювання судового спору про поділ спільної сумісної власності, відповідач запропонував позивачу виплатити компенсацію за квартиру та технічне приміщення, що були набуті за час їх шлюбу, на що вона належним чином не відреагувала, за результатом чого майно було поділено в судовому порядку (рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 03.04.2025 року №645/6062/24, що залишено без змін постановою Харківського районного суду м. Харкова від 29.10.2025 року). Отже, вказана позасудова пропозиція на цей час не є актуальною. 
Також представник відповідача вказує про неможливість сплатити позивачу грошової компенсацію, внаслідок відсутності коштів, та недоцільність альтернативного способу стягнення компенсації на користь позивача через примусове відчуження спірного майна в порядку ЗУ «Про виконавче провадження».
Наразі у відповідача відсутня об`єктивна можливість виплати компенсації через відсутність коштів для цих цілей. Відповідач є державним службовцем та суб`єктом декларування, отримує офіційну заробітну плату, щомісячно сплачує аліменти на дитину. Інформація про майновий стан відповідача підтверджується довідкою з місця роботи, довідкою про доходи та щорічною декларацією за 2024 рік, що додаються до відзиву на позовну заяву. Отже, неспроможність виплати грошової компенсації позивачу, що в наступному призведе до можливого примусового виконання судового рішення та відчуження спільного майна в примусовому порядку, несе реальні ризики погіршення становища відповідача, як співвласника майна та зменшення його частки у ньому. Питання щодо компенсації могло б бути виправданим у разі користування відповідачем нерухомим майном, що унеможливлювало б реалізацію такого ж права позивачем, а також, у разі існування реальної фінансової можливості у відповідача задовольнити вимоги позивачки. Запропонована ж позивачем юридична конструкція ставить вочевидь неоднакове становище рівноправних власників майна та позбавлена будь-якої збалансованості, на якій так наполягає остання. В свою чергу, їх інтереси вже є збалансованими, оскільки позивач має реальну можливість користуватися нерухомим майном, а відповідач не має наміру їй перешкоджати у цьому, в той час, як присудження на її користь грошової компенсації з відповідача, який не має можливості її виплатити, лише порушить цей баланс, поставивши відповідача вочевидь гірше становище.
23.01.2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, підставами подання позову є наступні обставини, а саме що річ є неподільною та спільне володіння користування майном є неможливим. Так, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни). Неподільна річ означає, неможливо виділити реальні частки та використовувати річ спільно. 
Спільне володіння та користування квартирою між позивачем та відповідачем є неможливим, оскільки між сторонами неприязні стосунки та сторони є фактично чужими людьми. Неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками є підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна. В той час згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24.03.2021 року у справі № 501/2211/18, від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 09.06.2021 року у справі № 760/789/19). 
Також представник позивача зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної власності на майно не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. 
Щодо доводів відповідача щодо його неплатоспроможність та неможливість сплатити позивачці грошову компенсацію за частку в спільному майні, то платоспроможність відповідача у даному випадку не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі, тому, його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. 
У разі відмови у позові, позивач та відповідач змушені будуть знову подавати позови, адже спільне проживання у неподільній квартирі є неможливим. В той час як судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. 
30.01.2026 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та зазначив, що будь-яких фактичних доказів, окрім власних голослівних виловлювань, як заінтересованої особи, що підтвердили здійснення відповідачем дійсних перешкод у користуванні майном, позивачем взагалі не надано. Копії листування у месенджері, що надані позивачем, є вирваними з контексту та додані з метою викривлення образу відповідача та його дискредитації в судовому органі. В свою чергу, вказане листування стосується виключно небажання позивача виконувати рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною, відтак, цю переписку було спровоковано позивачем (з усвідомленням того, що для відповідача це в болючою темою) для подальшого використання у якості, так би мовити, доказу обставин, що не пов`язані з предметом спору. Те, що між позивачем та відповідачем існують та існували судові спори добре вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, проте вони не мають відношення до визначення порядку користування майном. 
У відзиві відповідач чітко зазначав, що має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , що співпадає з місцем його реєстрації, про що добре відомо позивачу по справі, яка посилається саме цю адресу, як на місце проживання відповідача, у своїй позовній заяві. При цьому, відповідач не має наміру заселятися у спірну квартиру та користуватися спірним технічним приміщенням, хоча позивач безпідставно наполягає на одноосібному здійсненні користування саме відповідачем цим майном, не надавши жодного доказу в розумінні ст. 81 ЦПК України на підтвердження даних обставин.
Також, у відзиві на позовну заяву відповідачем було акцентовано увагу й на тому, що у разі, якщо ж позивач вважає за можливе проживати в квартирі в тому стані, в якому вона знаходиться, або ж облаштувати її для власного проживання на майбутнє, відповідач взагалі не має наміру чинити їй перешкоди у цьому, - фактичних доказів зворотного позивачем на надано. 
Відповідач акцентував увагу на тому, що позивач з незрозумілих причин не скористалася правом на продаж своєї частки майна в порядку, передбаченому ст. 362 ЦК України, а також не пропонувала відповідачу інших шляхів вирішення майнових питань. Натомість, позивач вважає, що продажом повинен займатися виключно відповідач у статусі боржника, що не свідчить про забезпечення балансу їх інтересів. За підсумком, позивач відразу порушила питання про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до ст. 364 ЦК України. Позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляла, не довела, що відповідач чинить їй перешкоди у доступі до квартири. Вказане свідчить, що позивач не зацікавлена в порядку користуванні майном, а лише зацікавлена в отриманні грошової компенсації, що є непосильною для відповідача і становить для нього тягар, як для державного службовця, який проживає на заробітну плату та має чіткі обмеження, встановлені ЗУ «Про державну службу» та ЗУ «Про запобігання корупції». 
Позивач до судового засилання не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином.
Представник позивача у судовому засідання у повному обсязі підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, надала пояснення по суті позовних вимог.
Відповідач до судового засилання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином.
Представник відповідача у судовому засідання у повному обсязі заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задовольнити, надала пояснення по суті позовних вимог, підтримала свою позицію, викладену у відзиві на позов. 
Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Судом розглядом встановлено, що з 08 липня 2017 року по 02 квітня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_3 .
02 квітня 2022 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у цивільній справі № 645/4691/23 шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано.
У шлюбі була придбана квартира та нежитлове приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.10.2020 року.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року позов відповідача про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири, загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення, загальною площею 2,9кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Постановою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року по цивільній справі № 645/6062/24 від 29 жовтня 2025 р. залишено без змін.
З метою встановлення технічної можливості здійснення поділу нерухомого майна в натурі, на замовлення позивача було проведено експертне обстеження об`єкта нерухомого майна. Відповідно до висновку експерта № Д 17/12-01 від 17 грудня 2025 року: за технічними показниками, об`єкт не може бути поділено. На нежитлове приміщення 2,9 кв.м такий звіт не виконувався з огляду на недоречність, оскільки 2,9 кв.м є неподільні. 
Відповідно до Звіту про оцінку майна № 16-251605-001, виконаного оцінювачем ТОВ «Оцінка та партнер», на замовлення Позивача, об`єкт оцінки - квартира загальною площею 72,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має ринкову (оціночну) вартість об`єкта оцінки, що становить 1 981 948, 00 грн. без урахування ПДВ. Таким чином, ринкова вартість 1/2 частки квартири становить 990 974, 00 грн. без ПДВ, та відповідно становить суму грошової компенсації вартості частки нерухомого майна; нежитлове приміщення, загальною площею 2,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 має ринкову (оціночну) вартість об`єкта оцінки, що становить 166 678, 00 грн. без урахування ПДВ. Таким чином, ринкова вартість 1/2 частки квартири становить 83 339,00 грн. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).
Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (стаття 183 ЦК України).
У статті 321 ЦК України реалізовано конституційний принцип непорушності права власності, визначений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1 - 3). Водночас потрібно зважати на те, що правило пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі приписів цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, визначених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, визначених цією статтею.
Щодо правової природи та умов застосування частини другої статті 364 ЦК України у спорах про припинення права на частку в неподільному житлі
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Згідно зі статтею 364 ЦК України, яка має назву «Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності», право на отримання одним зі співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки від інших співвласників визначено саме за умови неможливості виділу її в натурі.
Отже, приписи статті 364 ЦК України хоч і визначають можливість отримання одним зі співвласників такої компенсації, проте не встановлюють умов чи обставин, за яких стягнення такої компенсації можливе в судовому порядку за умови відсутності згоди інших співвласників.
Водночас у статті 365 ЦК України визначено по суті зворотній механізм, а саме припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Отже, і стаття 364, і стаття 365 ЦК України визначили механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору.
Аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК України, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін.
Під час вирішення подібної категорії спорів суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них.
Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2025 року, справа № 466/2128/23, провадження № 14-96цс25.
Оцінюючи категорію платоспроможності в широкому її розумінні з метою застосування механізму, визначеного статтею 364 ЦК України, потрібно враховувати, що це не лише про економічну складову, а й про врахування конкретної життєвої ситуації, в якій виник спір, саме тому питання платоспроможності, яке суд має дослідити, виходить за межі звичайних математичних розрахунків. Платоспроможність особи формується не лише за розміром доходу, а й обставинами та способом життя, які сприяють або обмежують її фінансову свободу. У жодному разі платоспроможність не зводиться до відомостей, отриманих із банківських рахунків чи довідки про доходи з місця роботи. Таку спроможність потрібно оцінювати комплексно - з урахуванням наявності майна, доступу до джерел доходу, соціального статусу, віку, стану здоров`я, витрат на базові потреби тощо.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач працює в Північному міжрегіональному управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків та отримує заробітну плату у середньому розмірі 71 265 грн (без відрахувань).
Як свідчить довідка Основ`янсько-Слобідського ВДВС, ОСОБА_2 щомісяця сплачує аліменти у розмірі частину заробітної плати.
Суд враховує, що відповідач є державним службовцем із офіційним щомісячним доходом, з врахуванням сплати аліментів, у розмірі біля 60000 грн. Заявлена сума компенсації у сумі 1074313 грн є для відповідача непомірним фінансовим тягарем, оскільки перевищує його сукупний дохід за 1,5 роки, що свідчить про повну відсутність у нього реальної можливості виконати таке судове рішення.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Покладення на відповідача судовим рішенням обов`язку сплатити значну грошову суму за майно, яке він не має наміру та фінансової змоги купувати, є непропорційним втручанням у його майнові права та порушує баланс інтересів сторін.
Також судом встановлено, що спірна квартира перебуває у стані незавершеного ремонту, в ній відсутні меблі, побутова техніка та засоби гігієни (ванна, унітаз тощо), що унеможливлює її використання за цільовим призначенням (для проживання) будь-ким із сторін на теперішній час.
Відповідач самостійно квартирою не користується, жодних перешкод позивачу у реалізації її прав як співвласника (у тому числі щодо доступу до житла чи проведення ремонту) не чинить.
Посилання позивача на наявність смс-листування в якому містяться висловлювання щодо належності квартири, свідчить про наявність напружених стосунків між сторонами та ніяким чином не впливає на право власності сторін. 
Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних відносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактів, які встановлюють суди на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та давати оцінку релевантності та обов`язковості застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц; пункти 38-39; постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 466/2128/23; пункти 81-82 ).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах наголошує, що суди мають розглядати кожну справу з урахуванням конкретних обставин, зокрема характеру права спільної власності (сумісна чи часткова), суб`єктного складу учасників (особи, які перебували або перебувають у шлюбних чи сімейних відносинах, чи сторонні між собою особи), виду об`єкта права спільної власності (рухоме майно чи житлова нерухомість), значення цього об`єкта для відповідача (відповідачів) як єдиного чи іншого місця проживання, а також реальних наслідків можливого примусового виконання судового рішення про стягнення грошової компенсації для реалізації конституційного права на житло, гарантованого статтею 47 Конституції України та статтею 8 Конвенції. Лише за умови встановлення сукупності таких самих або подібних за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями обставин правовий висновок Великої Палати Верховного Суду може бути застосований судом як релевантний. За відсутності такої подібності суди зобов`язані самостійно визначати зміст прав та обов`язків сторін, керуючись безпосередньо приписами матеріального закону та загальними засадами цивільного законодавства, зокрема добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), без механічного перенесення висновків, сформульованих за інших фактичних обставин.

Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, а саме – на постанову Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 210/4854/15- ц, від 24.03.2021 року у справі № 501/2211/18, від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 09.06.2021 року у справі № 760/789/19, постанову Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2022 року по справі № 209/3085/20 порядку поділу неподільного майна подружжя (найчастіше автомобілів) та питань щодо обов`язковості внесення грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Але у справі, яка на цей час розглядається предметом спору є квартира та нежитлове приміщення, яке знаходиться у спільному користування. Як встановлено у судовому засіданні, правом користування вказаними об`єктами нерухомого майна є як позивач так і відповідач.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (справа № 6-2925 цс15), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 766/18974/18 (провадження № 61-6657св21).
Отже, враховуючи відсутність згоди відповідача на набуття у власність частки позивача, відсутність у нього коштів для виплати компенсації, а також той факт, що відповідач не чинить перешкод позивачу у користуванні майном, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про примусове стягнення з відповідача вартості частини квартири та нежитлового приміщення є необґрунтованими, не відповідають встановленому законом порядку припинення права на частку у спільному майні та засадам справедливості й розумності (ст. 3 ЦК України).
Позивач не позбавлена права розпорядитися своєю часткою в інший спосіб, визначений законом, зокрема шляхом продажу своєї частки третім особам з дотриманням правила переважного права купівлі (ст. 362 ЦК України), або шляхом спільного продажу всієї квартири за згодою з Відповідачем та поділу отриманих коштів.
Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові – на позивача. 
Керуючись ст.ст. 11-13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку майна, стягнення грошової компенсації – відмовити в повному обсязі.
Судові витрати покладаються на позивача.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду..
Повний текст рішення складено 03.07.2026 року.
Учасники справи відомості про яких не оголошуються:
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Е.Є. Сілантьєва