02.06.26
22-ц/812/1174/26
Провадження № 22-ц/812/1174/26 

П О С Т А Н О В А 
іменем України

02 червня 2026 року      м. Миколаїв
справа № 479/1581/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем – Біляєвою В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, ухвалене 05 лютого 2026 року суддею Репушевською О.В. у приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено того ж дня), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова Оксана Володимирівна, 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
У травні 2025 року позивачка подала заяву про зміну підстав позову у якій відповідачем зазначила також ОСОБА_3 
ОСОБА_1 зазначала, що є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2 га, кадастровий номер 4823981000:03:000:0272, що розташована в межах території (Великомечетнянської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області. У 2006 році вона, як і переважна більшість власників земельних ділянок в с. Велика Мечетня Первомайського району Миколаївської області, погодились на пропозицію ОСОБА_3 (засновник ТОВ «Агрофірми Корнацьких») видати доручення на його ім`я, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (на той час був директором ТОВ «Юридичної фірми Корнацьких») та юридичній особі ТОВ «Агрофірму Корнацьких», яким доручити користуватися та розпоряджатися належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району, для чого надала їм права, зокрема й вчиняти всі дозволені законодавством правочини по розпорядженню, користуванню земельними ділянками (продавати, міняти, здавати в оренду, заставляти, вносити до статутного фонду господарських товариств з правом підпису установчих документів та документів, пов`язаних з виходом зі складу товариств тощо), визначати у кожному випадку суттєві умови договору, подавати від її імені заяви, розписуватись за неї, отримувати гроші, майно по укладеним договорам. 
За надання такої довіреності та передачу ОСОБА_3 правовстановлюючих документи на земельну ділянку вона отримала 1 200 доларів США. 
У подальшому ОСОБА_6 , якій діяв від її імені на підставі довіреності, було укладено договір оренди землі з ТОВ «Агрофірми Корнацьких» терміном на 50 років. 
У 2024 році вона випадково дізналася, що 05 грудня 2023 року, діючи від її імені, ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу належної їй земельної ділянки з ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності 05 грудня 2023 року, номер відомостей про речове право: 52811653.
Позивачка вважає, що укладаючи вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки від її імені, ОСОБА_3 діяв недобросовісно, не в її інтересах, а в інтересах ОСОБА_2 . Продаж земельної ділянки відбувся з порушенням норм діючого законодавства, оскільки на час видачі нею довіреності діяв мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, а саме - Законом від 09 лютого 2006 року п. 15 Перехідних положень ЗК України було доповнено частиною 2, відповідно до якої угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). За такого позивачка вважає, що видана нею довіреність в частині права повіреного розпоряджатися належною їй земельною ділянкою суперечила публічному порядку, адже закон не дозволяв відчужувати земельну ділянку, а тому згідно статті 238 ЦК України неможливо було і передати іншій особі такі права, в зв`язку із чим повірений не мав права продавати належну їй земельну ділянку, не мав права вчиняти спірний правочин. 
Окремо звертала увагу, що у виданій нею довіреності не зазначено право повірених отримувати кошти за вчинені ними від імені позивачки правочини, на що не звернула уваги нотаріус, яка посвідчувала спірний договір. 
Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 грудня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою Оксаною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 1757 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, індексний номер 70545479 від 05.12.2023.
Узагальнені доводи інших учасників
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Рябченко К.П. просила у задоволенні позову відмовити. Посилалась на безпідставність доводів ОСОБА_1 про те, що вона нікого не уповноважувала продавати її земельну ділянку, оскільки це спростовується змістом виданої нею нотаріально посвідченої безстрокової довіреності від 15 грудня 2006 року, яка на час укладання договору купівлі-продажу не була визнана недійсною в судовому порядку чи скасована позивачкою. Крім того звертала увагу на те, що договір укладений відповідно до вимог закону, розрахунок за ним проведений у повному обсязі у безготівковій формі повіреному позивачки, а тому відповідачка ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки. 
Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Іванченко О.О. у поданих суду письмових поясненнях просив у задоволенні позову відмовити. Вказував, що ОСОБА_3 , як повірений при укладанні спірного договору купівлі-продажу, є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Спірний Договір укладено у повній відповідності до законодавства, що діяло на момент його укладення, підстави для визнання його недійсним відсутні. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної землі. Отже, за даних обставин спору, звернення позивачи з позовом про визнання договору недійсним є неналежним способом судового захисту цивільного права. Твердження позивачки, що ОСОБА_3 діяв на шкоду її інтересам є безпідставними. Так, уклавши спірний договір відповідач не спричинив жодних негативних чи невигідних наслідків майнового характеру для позивачки. Спірну ділянку продано за ринковою ціною – 54 140 грн. Також вказував на безпідставність тверджень позивачки про недійсність договору з підстав відсутності повноважень у повіреного, оскільки на момент укладання договору довіреність була дійсною. Позивачкою не надано жодних доказів того, що на час видання Довіреності вона не розуміла значення своїх дій, не могла ними керувати чи порушувала питання про визнання довіреності недійсною. Зміст довіреності не суперечив жодній редакції пункту 15 Розділу Х «Перехідні положення ЗК України ні на момент її видачі ні на момент укладання Договору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд виходив з того, що оспорюваний договір повністю відповідав чинному на момент його укладання законодавству. Дорученням повірений, як представник позивачки, був наділений повним обсягом повноважень, необхідним для вчинення правочинів щодо розпорядження спірною землею.
Доручення не було скасовано та залишалося чинним на день укладання договору. Відповідачем добросовісно виконано всі умови відплатного договору купівлі-продажу земельної ділянки, сплачено визначену договором ціну. Отже, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу повністю відповідав намірам сторін, від імені яких діяли представники, наділені необхідними для укладення такого договору повноваженнями. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки за відплатним договором, а тому такий договір не можна визнати недійсним.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Звертаючись до суду з первісним позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала його тим, що вказаний договір не підписувала та волевиявлення на укладення цієї угоди не висловлювала. 
У подальшому подала заяву про зміну підстав позову, проте суд першої інстанції не надав оцінки обґрунтуванню позову щодо значного суспільного інтересу розгляду цієї справи як для позивачки, так і для мешканців колишнього Кривоозерського району Миколаївської області, які у свій час погодились на пропозицію ОСОБА_3 , а це близько 537 осіб. Також суд не дав оцінку недобросовісності дій ОСОБА_3 . 
Так, у грудні 2006 року позивачка як і переважна більшість власників земельних ділянок погодились на пропозицію ОСОБА_3 видати доручення на його ім`я та на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також юридичній особі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» користуватися та розпоряджатися належними їм на праві приватної власності земельними ділянками. За те, що вона підписала довіреність та передала правовстановлюючі документи на належну їй земельну ділянку ОСОБА_3 вона отримала від нього грошові кошти в сумі 1 200 доларів США. ОСОБА_3 на підставі вище згаданих довіреностей почав продавати належні особам земельні ділянки наближеним до себе особам, а отримані кошти за продаж земельних ділянок залишати собі мотивуючи це тим, що люди продали йому землю ще у 2006 році. 
Обраний нею спосіб захисту порушеного права є належним, оскільки ставити матеріально-правову вимогу про витребування з чужого незаконного володіння до нового власника земельної ділянки без оспорювання діючого договору оренди землі, є нелогічним та безпідставним, так як договір оренди був укладений задовго до укладення договору купівлі-продажу, та буде діяти до 2057 року. 
Також зазначала, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права. Так, спірний договір був вчинений на підставі виданої нею 09 листопада 2006 року довіреності, на час видачі якої в Україні діяв мораторій на продаж земельних ділянок товарного сільськогосподарського виробництва, який був закріплений на законодавчому рівні а саме в п.15 перехідних положень ЗК України. Таким чином судом першої інстанції не надана оцінка обґрунтуванню нікчемності довіреності в момент її видачі в частині передачі права на продаж належної позивачці земельної ділянки, які підпадають під дію мораторію, звертала увагу суду на порушення фундаментального принципу правопорядку, який є невід`ємною складовою правової системи України.
Узагальнені доводи інших учасників 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Рябченко К.П. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. Вказує на безпідставність тверджень позивача про недійсність договору з підстав відсутності повноважень повіреного, оскільки оспорюваний Договір укладено відповідно до вимог законодавства, всі умови належним чином виконані сторонами, на момент укладання договору довіреність була дійсною. Відповідач законно, на підставі оплатного договору набула, та з дотриманням усіх вимог законодавства оформила і зареєструвала своє право приватної власності на спірну землю. Твердження позивачки, що відповідачка є родичкою повіреного не відповідають дійсності та не підтверджені жодним доказом. Аргументи позивачки, що отримані нею кошти є платою «за видачу довіреності» слід оцінювати критично, з огляду на їх неправдивість.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Іванченко О.І. у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містять належних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для великої групи людей в контексті зазначених критеріїв. Видана позивачем довіреність була чинною на момент укладання оскаржуваного договору, що свідчить про її згоду з усіма діями, які вчиняв повірений укладаючи оскаржуваний договір. На момент видачі довіреності законодавство не містило заборони укладати договори доручення та видавати довіреності на право розпорядження земельними ділянками чи паями, оскільки внаслідок вчинення цих правочинів право власності від довірителя до повіреного чи третьої особи не переходило. Окрім того позивачка отримала від відповідача обумовлену суму коштів, як гарантійний платіж щоб максимально захистити власні майнові інтереси, що не заперечується самою ОСОБА_1 .
2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 – адвоката Іванченка О.О., представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - адвоката Рябченко К.П., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що відповідно до Довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №5418, та посвідченої приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. 09 листопада 2006 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представляти її інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, галузевої належності з питань, зокрема: вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження всім її нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, зокрема договорів купівлі-продажу, міни, застави в забезпечення виконання моїх майнових зобов`язань, а також зобов`язань інших осіб, найму (оренди), позички, договорів на прийняття в дар на її ім`я; вчинення будь-яких дій щодо реєстрації прав власності(обмежень, обтяжень, сервітутів та всіх інших фактів, які підлягають реєстрації) в будь-яких реєстраційних органах щодо належного їй або отриманого порядку встановленого законодавством нерухомого майна(майнових прав).
З нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу №1757 від 05 грудня 2023 року земельної ділянки з кадастровим номером: 4823981000:03:000:0272, площею 1,9999 га, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 вбачається, що при укладенні спірного договору нотаріусу був наданий оригінал довіреності від 09 листопада 2006 року, виданої ОСОБА_1 . Перед посвідченням договору встановлено особи представників, перевірено їх повноваження, перевірено належність ОСОБА_1 відчужуваної земельної ділянки, зокрема, перевірено оригінали документів на землю, інформацію про наявність відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, встановлено відсутність обтяжень таких прав та будь-які заборон щодо майна в Державному реєстрі речових прав, установлено відсутність в державних реєстрах інформації про перебування відчужуваного за цим договором майна та/або коштів ОСОБА_1 під податковою заставою. Окрім того, у відповідних реєстрах було перевірено дійсність довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_2 повністю виконано зобов`язання щодо оплати вартості земельної ділянки. Розрахунки за Договором здійснено в безготівковому порядку відповідно до вимог закону. Право власності ОСОБА_2 на землю у встановленому порядку зареєстровано.
Суд першої інстанції встановив, що спірний Договір повністю відповідає чинному на момент його укладання законодавству, а ОСОБА_1 у свою чергу, позбавлена можливості стверджувати, що земельна ділянка вибула з її володіння поза волею. Оскільки сама не тільки видала ОСОБА_7 . Довіреність, якою передбачено повноваження повіреного вчиняти правочини щодо належного їй майна, але й всіляко сприяла укладанню цього Договору. Зокрема, ОСОБА_1 передала ОСОБА_7 необхідні для укладання Договору оригінали документів, не чинила жодних перешкод укладанню цього Договору, наприклад, шляхом надсилання листів повіреним про припинення довіреності, шляхом скасування Довіреності у нотаріуса тощо, що свідчить про дозвіл (згоду) ОСОБА_1 на укладання спірного Договору.
Згідно Довіреності Корнацький О.А. як представник ОСОБА_1 був наділений усім обсягом повноважень, необхідним для вчинення від імені неї правочинів щодо розпорядження спірною землею. 
Видана Смовзюк Н.О. Довіреність не була нею скасована та була чинною на день укладання Договору, що свідчить про згоду позивача з усіма діями, які вчиняв повірений протягом терміну дії Доручення.
Позиція апеляційного суду
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає не у повній мірі.
Так, відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України договір за своєю правовою природою є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України є представництвом, яке виникає, зокрема на підставі договору.
За договором доручення одна сторона (повірений) згідно з частиною 1 статті 1000 ЦК України зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. У цьому разі, правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Судом встановлено, що 09 листопада 2006 року ОСОБА_1 видана довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» кожного окремо, представляти її інтереси у всіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з питання вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось, зокрема договорів купівлі-продажу, міни, застави тощо, ведення від її імені спадкових справ на майно померлих, представляти її інтереси в судових установах будь-якої інстанції, оскаржувати дії посадових осіб тощо. Строк дії довіреності - до її припинення.
Під час видачі довіреності повіреному передано оригінали правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку.
05 грудня 2023 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_8 на підставі виданої довіреності уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 4823981000:03:000:0272 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2 га, що розташована за адресою Миколаївська область, Кривоозерський район, Великомечетнянська сільська рада.
Договір зареєстровано в реєстрі за №1687 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В.
Відомості про перехід права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 листопада 2023 року.
Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина 3 статті 640 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Сам правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлені законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
За таких обставин є встановленим, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено між учасниками справи відповідно до глави 20 ЗК України та глави 54 ЦК України. Правочин посвідчено нотаріально та проведена його подальша державна реєстрація, а також реєстрація речових прав власниці на набуту нею земельну ділянку, а тому згідно до статті 204 ЦК України договір купівлі-продажу землі, укладений 23 листопада 2023 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є правомірним. Тому презумпція правомірності цього договору може бути спростована виключно в порядку його оспорювання при визнанні його недійсним в судовому порядку, так як недійсність такого виду правочинів на час його укладання прямо законом не встановлена (нікчемність).
Відповідно до вимог частини першої статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення та лише щодо тих правочинів, право на вчинення яких за частиною першою статті 238 ЦК України має особа, яку він представляє.
Частиною третьою статті 238 ЦК України визначається, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
У справі, що переглядається встановлено, що 09 листопада 2006 року ОСОБА_9 добровільно, без будь-якого примусу, з розумінням своїх дій видала довіреність, якою уповноважила кількох осіб, кожного окремо, в тому числі ОСОБА_3 представляти її інтереси та вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження всім її нерухомим майном. 
Обмежень щодо укладення правочинів стосовно нерухомого майна або його переліку, в тому числі в порядку укладення договорів купівлі-продажу, визначення ціни цього майна тощо, виданою ОСОБА_1 та посвідченою нотаріально довіреністю, не встановлено.
Договір доручення та видана на його підставі довіреність позивачкою не оспорені та не скасовані. Сторони договору доручення (довіритель та її повірений) від договору або виконання за ними повноважень протягом строку їх дії не відмовилися, внаслідок чого підстави для припинення договору доручення або представництва за довіреністю відповідно до статей 248 та 1008- 1009 ЦК України не виникли, і як наслідок вимагали від сторін цього договору належного виконання повноважень, що були передані позивачкою відповідачу.
Тому під час укладення договору купівлі-продажу від імені позивачки відповідачем ОСОБА_10 здійснено представництво її інтересів у відповідності до особистого права позивачки на розпорядження належним їй нерухомим майном, яким, в розумінні статей 181, 190 ЦК України, є належна їй на праві власності земельна ділянка, та без перевищення наданих йому повноважень, які чітко та конкретно визначені самою позивачкою у змісті складеної нею довіреності, тобто у відповідності до її вільного волевиявлення за частиною третьою статті 203 ЦК України. 
За такого посилання представника позивачки на нікчемність довіреності, яка, на його думку, є недійсною в силу закону з моменту її видачі на час заборони вчиняти угоди з продажу землі сільськогосподарського призначення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, по-перше, позивачкою видана довіреність на право розпорядження від її імені усім належним їй майном, заборона на розпорядження яким на час видачі та оформлення довіреності законодавством не встановлено; по-друге, довіреність видана на необмежений строк до моменту її припинення; по-третє, повіреним вчинено від імені довірительки угоду з відчуження належного їй нерухомого майна – землі станом на час змін, які відбулися у законодавстві, з наданням фізичним особам права на розпорядження належними їм земельними ділянками сільськогосподарського призначення; і по-четверте, видана позивачкою довіреність не мала обмежень для повіреного стосовно укладення договору купівлі-продажу щодо нерухомого майна, зокрема і відносно належної їй земельної ділянки на період зняття обмеження з розпорядження цим майном. 
За змістом пункту 15 Перехідних положень ЗК України (в редакції 2001 року - станом на час видачі довіреності) громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). 
В подальшому до положень цього пункту 15 Перехідних положень ( в редакції чинної на момент укладення угоди) Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення", що набрав чинності з 1 липня 2021 року, внесені зміни, а саме визначено, що до 1 січня 2024 року: а) загальна площа земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власності громадянина України не може перевищувати ста гектарів. Зазначене обмеження не поширюється на земельні ділянки, набуті у власність громадянином до набрання чинності цим підпунктом; б) забороняється купівля-продаж або відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб земельних ділянок, які перебувають у приватній власності і віднесені до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім переходу до банків права власності на земельні ділянки як предмет застави, передачі земельних ділянок у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та відчуження земельних ділянок для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої цим підпунктом, у частині їх купівлі-продажу та відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на користь юридичних осіб на майбутнє (у тому числі укладення попередніх договорів), є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Тобто в період з грудня 2006 року по червень 2021 року включно законодавцем були встановлені обмеження для фізичних осіб з розпорядження належними їм на праві власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення, внаслідок чого усі угоди, зокрема і довіреності, які видані протягом цього часу на підставі договорів доручення, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє визнаються недійсними з моменту їх укладення (посвідчення), тобто такі правочини протягом цього часу є нікчемними у відповідності до закону, внаслідок чого оспорювання їх недійсності в судовому порядку не вимагається. 
У той же час, у справі що переглядається, довіреність видана позивачкою за її власним волевиявленням на безумовне розпорядження усім належним їй нерухомим майном, без посилання на відчуження земельної ділянки або в частині передачі прав на її відчуження. Недійсність довіреності на розпорядження усім нерухомим майном на час її видачі не встановлена жодним законом, внаслідок чого такий правочин є оспорюваним. Втім, презумпція цього правочину позивачкою протягом строку дії довіреності не спростована у відповідному порядку. За такого мотиви її видачі для оспорюваного правочину, за його презумпцією, значення не мають, як то через прояв особистої ініціативи довірительки або отримання відповідної грошової компенсації.
За цих обставин має значення лише використання повіреним права на відчуження належного позивачці нерухомого майна, яким є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, задля виконання своїх повноважень через укладення договору купівлі-продажу із сторонньою особою в період змін, які внесені до пункту 15 Перехідних положень ЗК України, та які дозволили фізичним особам реалізувати своє право на відчуження належного їй майна.
Тобто договір купівлі-продажу укладено в період відсутності заборони, що містилася в законі, тобто в силу закону цей правочин є правомірним.
Щодо посилань позивача на статтю 228 ЦК України як підставу для недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 листопада 2023 року, то слід зазначити наступне.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (тобто, згідно приписів частини другої статті 215 ЦК України недійсність якого встановлена законом).
У пункті 44 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 вересня 2024 року у справі № 917/1173/22 зазначено, що «частинами 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Застосовуючи частину 1 статті 228 Цивільного кодексу України, слід враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині 1 йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині 3 йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.
У правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства, не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок.
Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.
Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них.
Кожен член суспільства, як колективного носія цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.
Разом із тим Верховний Суд України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 […] сформулював детальний висновок щодо застосування статті 228 Цивільного кодексу України (в контексті визначення терміну «публічний порядок»): […] відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільно
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо».
З огляду на викладене оспорюваний правочин, за умовами якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила спірну земельну ділянку, не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, оскільки хоча і укладений щодо відчуження землі, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, але на підставі та відповідно до положень законодавства, яке діяло на день укладання оспорюваного договору, у передбаченій законом формі, а відтак, і не є таким, що порушує публічний порядок. При цьому як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, не наведено доводів на підтвердження спрямованості оспорюваного договору на порушення публічного порядку. 
Посилання апеляційної скарги на неврахування судом першої інстанції значного суспільного інтересу, який, на погляд позивачки, має розгляд цієї справи, то викладений представником ОСОБА_1 опис подій про видачу мешканцям Первомайського району доручень на розпорядження та користування земельними ділянками, передання їх в довгострокову оренду, - не впливає на встановлення факту недійсності оспорюваного позивачкою договору, оскільки не входить до предмету доказування у справі, яка переглядається. За такого, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано не взяв їх до уваги.
Таким чином, на переконання колегії суддів, підстав для визнання угоди купівлі-продажу недійсною в судовому порядку відповідно до положень статті 228 ЦК України немає.
Також не підтверджено позивачкою і відсутність її волевиявлення на укладання оспорюваного договору. Тобто відсутні підстави для визнання договору недійсним, які заявлені у позові.
Щодо доводів позивачки та її представника про недобросовісну поведінку відповідачів, то слід зазначити наступне.
Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За статтею 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Тобто для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Як зазначено у постановах Верховного Суду України: від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивачки.
У статті 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
За наведеного та аналізуючи положення частини 2 статті 13 ЦК України слід дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. При тому, що сам цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що сторона, яка зазначає про те, що повіреним сторони договір укладено в своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно, чи з перевищенням повноважень або внаслідок зловмисної домовленості між представниками учасників правочину, має надати суду беззаперечні докази такої поведінки чи зловмисних дій представників сторін правочину, зокрема її повіреного, з огляду на чинність довіреності та повноважень повіреного за не скасованою та виданою довірителькою за своєю волею довіреності. 
За змістом частин 2 і 3 статті 12 ЦПК України здійснення всіх процесуальних прав і обов`язків, передбачених законом, учасниками справи відбувається за рівних прав. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Предметом доказування у справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При тому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5 і 6 статті 81 ЦПК України).
Таким чином, у випадку якщо сторона, яка зазначає про те, що договір укладено за проявом недобросовісної поведінки її повіреного та набувачки майна, на підтвердження таких обставин справи, які входять до предмету доказування, повинна надати належні та допустимі докази, проте таких доказів позивачкою не було надано.
Тобто сторона не може ґрунтувати доказування наведених нею обставин справи на припущеннях, для перевірки яких перекласти тягар надання доказів на іншу сторону.
За такого позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23 листопада 2023 року, із зазначених ОСОБА_1 підстав є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.
Той факт, що до теперішнього часу повірений не передав ОСОБА_1 отримані за оспорюваним договором гроші, то ці обставини не відносяться до тих, що можуть викликати недійсність правочину, укладеного від імені сторони повіреним з третьою особою, оскільки питання виконання договору не впливає на його дійсність.
Разом із тим, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на наступне. 
Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд першої інстанції надавав оцінку спірним правовідносинам, зробив висновок про добросовісність ОСОБА_2 як набувача спірної земельної ділянки, аналізуючи, зокрема, положення статей 330, 388 ЦК України.
Так, стаття 388 ЦК України регулює підстави та визначає умови, за яких власник має право на витребування майна від добросовісного набувача (віндикація). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У справі, яка переглядається, сторонами є позивач - продавець за договором купівлі-продажу земельної ділянки, та відповідачка – покупець за цим договором. Тобто між сторонами у справі існує цивільно-правовий договір саме щодо дійсності якого виник спір.
У разі визнання договору недійсним рішенням суду або встановлення нікчемності правочину застосовується реституція (стаття 216 ЦК України).
Враховуючи викладене, положення статті 388 ЦК України не регулюють спірні правовідносини і суд першої інстанції помилково застосував їх при вирішенні справи. 
Оскільки суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову у позові, натомість при цьому помилився у мотивах такої відмови, неправильно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушивши вимоги процесуального закону, колегія суддів вважає, що на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що висновок суду про відмову у задоволенні позову залишається без змін, витрати апелянта, понесені при поданні апеляційної скарги, залишаються за його рахунок.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий     Н.О.Тищук

Судді:      В.В.Коломієць

Т.В.Серебрякова

---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 08 червня 2026 року