ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 травня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 727/144/26
Провадження № 22-ц/822/753/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Литвинюк І. М. 
суддів: Лисака І. Н., Одинака О. О.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у письмовому провадженні без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Бабічук Анастасія Степанівна, на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 березня 2026 року та на додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Мілінчук С. В., 

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно із судовим наказом Садгірського районного суду м. Чернівці з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу).
Вказував на те, що з 2011 року він перебував у трудових відносинах із ГУ ДСНС України у Чернівецькій області та отримував стабільну заробітну плату. Однак 26.02.2025 його звільнено зі служби у зв`язку із скороченням штату. Після звільнення, з квітня по червень 2025 року, він отримував допомогу по безробіттю. У даний час є безробітнім та не отримує будь-якого доходу.
Крім того, він також сплачує аліменти на утримання доньки від першого шлюбу, розмір яких складає 1/4 частину його доходу.
У зв`язку із звільненням його матеріальний стан значно погіршився, внаслідок чого він більше не може сплачувати аліменти у визначеному раніше розмірі, адже це стало для нього надмірним тягарем.
Також зазначав, що на даний час стан його здоров`я погіршився, йому встановлено діагноз: двобічний коліт, дивертикули оборової кишки, доліхосигма.
Крім того, його батько є інвалідом 2 групи та потребує догляду і додаткових витрат.
Просив змінити розмір стягуваних аліментів та стягувати з нього на користь відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно до повноліття дитини.
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 березня 2026 року відмовлено в задоволенні позову. 
Додатковим рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2026 року задоволено заяву представника відповідача адвоката Бігусяк З. Г. про ухвалення додаткового рішення та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції мотивував його тим, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів, зокрема стан його здоров`я, наявність іншої дитини та батька з інвалідністю, не є істотними ані окремо, ані у їх сукупності. Стосовно втрати роботи, а як наслідок і заробітної платні, тобто погіршення матеріального стану позивача, що є істотною обставиною для вирішення даної справи, може бути констатовано, що після звільнення розмір стягуваних аліментів знизився майже вдвічі, що є справедливим та пропорційним стосовно позивача. Зменшення розміру аліментів, які стягуються на утриманні доньки ОСОБА_3 , за умови, що розмір аліментів, які стягуються на утримання доньки ОСОБА_4 , є аналогічним розміру аліментів, що стягуються на утримання доньки ОСОБА_3 , призведе до дисбалансу інтересів дітей, оскільки останні опиняться у нерівному матеріальному становищі, в частині його забезпечення зі сторони позивача. Сукупний розмір аліментів, які стягуються на дітей, не перевищує встановлений законом загальний розмір відрахувань з доходу позивача, встановлений статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, обумовленої договором про надання правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, суд визначив, що відшкодування відповідачу понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді в загальному розмірі 8000 грн відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
На рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 березня 2026 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2026 року представник позивача ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій проситьскасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 березня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; скасувати додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2026 року, яким стягнуто с ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, та відмовити у їх задоволенні.
Посилається не те, що оскаржувані рішення є незаконними та необґрунтованими, прийнятими з порушенням основних засадах верховенства права, норм матеріального права.
Зазначає, що позивач не ухиляється від виконання обов`язку утримання дитини, однак відсутність стабільного доходу об`єктивно впливає на його платоспроможність та підлягає врахуванню судом. Обов`язок утримувати дитину не означає можливість покладення на платника фінансового навантаження, яке не відповідає його реальним можливостям. Отже, висновок суду про відсутність підстав для зменшення аліментів з огляду на їх «автоматичне зменшення» є юридично необґрунтованим та таким, що призвів до неправильного вирішення справи. 
Суд першої інстанції, погоджуючись з механізмом нарахування аліментів виходячи із середньої заробітної плати по регіону, фактично не оцінив реальне фінансове навантаження, яке покладається на позивача. Станом на момент розгляду справи середня заробітна плата по регіону становить близько 19 900 грн, що використовується для розрахунку аліментів у виконавчому провадженні. При цьому розмір аліментів складає близько 9900 грн на двох дітей, що становить майже 50% від зазначеного показника. Фактично це означає, що позивачу залишається сума, яка не забезпечує навіть базових потреб для існування. І під час розгляду справи в суді першої інстанції повідомлялося що розмір доходу позивача (мінливий підробіток) зараз становить 15 000 - 17 000 грн. Такий розмір фінансового навантаження є очевидно непропорційним та не відповідає принципу справедливості. 
При визначенні розміру аліментів із середньої заробітної плати по регіону, така заробітна плата використовується у розмірі, без віднімання податків та обов`язкових платежів. Отже, розрахунок аліментів здійснюється із завищеної умовної бази, яка не відповідає реальному доходу особи, що ще більше підтверджує відсутність зв`язку між таким розрахунком та фактичною платоспроможністю позивача.
Фактично суд обмежується лише перевіркою формальних підстав для видачі наказу. Обставини, пов`язані з наявністю у позивача обов`язку утримувати батька з інвалідністю, не були і не могли бути предметом дослідження при первісному визначенні розміру аліментів.
Додаткове рішення ґрунтується виключно на результатах розгляду справи по суті, зокрема на відмові у задоволенні позову. У разі скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення або направлення справи на новий розгляд, відпадають правові підстави для покладення судових витрат на позивача. Отже, додаткове рішення є похідним від основного та не може існувати самостійно. У разі скасування рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і додаткове рішення незалежно від інших доводів апеляційної скарги. Зазначене узгоджується із правовою природою судових витрат як похідного елементу судового рішення, що залежить від результатів вирішення спору.
У відзиві представник відповідача ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Вказує на те, що розглядаючи вимогу про зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із необхідності оцінити, до якого саме фактичного зменшення утримання дитини призведе задоволення позову. За відсутності у позивача офіційно підтвердженого доходу єдиним об`єктивним орієнтиром для такої оцінки є показник середньої заробітної плати по регіону, який і застосовується при визначенні розміру аліментів у виконавчому провадженні. Зрештою застосування середньої заробітної плати по регіону передбачене законодавством як технічний механізм визначення розміру аліментів у разі відсутності офіційно підтвердженого доходу платника. Такий підхід спрямований на запобігання ухиленню від виконання аліментного обов`язку шляхом формального заниження або приховування доходів.
У даній справі судом встановлено, що стан здоров`я дитини потребує постійного контролю та лікування, а отже такі обставини, навпаки, можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів, а не їх зменшення. Таким чином, врахування судом інтересів дитини та відмова у зменшенні аліментів повністю відповідає змісту та меті ст. 192 СК України.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції дослідив надані докази, врахував обсяг наданих послуг, оцінив їх реальність та співмірність.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції відповідають зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбу, який було розірвано рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 09.04.2024. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судовим наказом Садгірського районного суду м. Чернвіці від 01.04.2024 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
З витягу з наказу ГУ ДСНС України у Чернівецькій області № 68 від 26.02.2025 вбачається, що 02 березня 2025 року ОСОБА_1 звільнено з ГУ ДСНС України у Чернівецькій області у зв`язку із скороченням штату.
Як вбачається з відомостей Пенсійного фонду України, згідно з формою ОК-7 сума фактичного заробітку ОСОБА_1 за 2020 рік становить 189 498,00 грн, за 2021 рік – 197 310,00 грн, за 2022 рік – 518 284,64 грн, за 2023 рік – 542 076,58 грн, за 2024 рік – 500 610,60 грн, за 2025 рік – 200 768,35 грн.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 14 червня 2017 року у справі №726/2210/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про зменшення розміру аліментів було зменшено розмір стягуваних з позивача аліментів на утримання дитини з 1/3 на 1/4 частку. Отже, позивач також сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від першого шлюбу.
На виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 аліментів було відкрито два виконавчих провадження, одне з яких ВП № 77485099 спрямоване на виконання судового наказу № 726/621/24 від 01.04.2024 щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання їхньої доньки ОСОБА_3 .
Як вбачається з листа третього відділу ДВС у м. Чернівці № 97522 від 11.12.2025, заборгованості по сплаті аліментів у виконавчих провадженнях № 51485806 та 77485099 немає.
З довідки про здійснені відрахування та виплати вбачається, що під час роботи у ДСНС із заробітної плати ОСОБА_1 за постановою від 01.04.2024, ВП № 726/621/24 щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_7 , за період з березня 2024 року по березень 2025 року утримувана сума, яка відраховувалась як 25 % від нарахованої заробітної платні, складала в середньому близько 11 000 грн на місяць (а.с. 75).
З довідки Чернівецького обласного центру зайнятості вбачається, що у період з 18.03.2025 по 30.06.2025 ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю у розмірі 23 733,33 грн.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини другої статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно з частиною третьою вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для зменшення розміру аліментів, посилався на зміну обставин його матеріального та сімейного стану. Зокрема, вказував, що його звільнено зі служби у ГУ ДСНС у Чернівецькій області у зв`язку із скороченням штату; відсутністю стабільного доходу; необхідністю утримання ще однієї дитини, на користь якої також стягуються аліменти; погіршенням стану здоров`я; необхідністю допомоги батькові, який є особою з інвалідністю ІІ групи.
Колегія суддів надаючи оцінку спірним правовідносинам виходить із наступного.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року № 910/24257/16).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).
У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2022 року в справі № 712/6313/21 зазначено, що при розгляді позовів щодо зміни розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року в справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року в справі № 545/3115/19, від 23 травня 2022 року в справі № 752/26176/18.
У пункті 23 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Отже, аналіз вищезазначених норм свідчить, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів.
Із зазначених норм закону також випливає те, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
Крім цього, апеляційний суд враховує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 753/5643/23 зазначив наступне: «у статті 192 СК України визначені ті обставини, які враховуються для збільшення розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника;
конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків;
застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність».
Верховний Суд у свої постановах неодноразово звертав увагу на те, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див.: постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Тобто, звертаючись до суду з позовом, саме позивач повинен надати докази на підтвердження наявності правових підстав для зміни (зменшення) розміру аліментів та довести, що його майновий стан погіршився та/або змінився сімейний стан, у зв`язку із чим він не спроможний сплачувати аліменти у розмірі встановленому законом.
У справі, що переглядається, судами встановлено, що судовим наказом Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 квітня 2024 у справі № 726/621/24 вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
З довідки Пенсійного фонду України, форма ОК-7, вбачається, що сума фактичного заробітку ОСОБА_1 за 2020 рік становить 189 498,00 грн, за 2021 рік – 197 310,00 грн, за 2022 рік – 518 284,64 грн, за 2023 рік – 542 076,58 грн, за 2024 рік – 500 610,60 грн, за 2025 рік – 200 768,35 грн.
Апеляційний суд звертає увагу, що з вказаної вище інформації не вбачається погіршення матеріального становища ОСОБА_1 у 2025 році до тієї міри, що вимагає зменшення вже присудженого розміру аліментів на утримання дитини.
Суд враховує, що зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів (див. постанови Верховного Суду: від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23).
У позовній заяві позивач стверджує, що його батько ОСОБА_10 є особою з інвалідністю та потребує постійного догляду, однак зазначені доводи не заслуговують на увагу, оскільки батько позивача ОСОБА_10 отримує пенсію від держави, будь-яких доказів на підтвердження регулярних витрат на його утримання позивачем не надано.
Загалом аналіз наявних в матеріалах справи доказів свідчить про те, що матеріальний стан позивача не зазнав таких істотних змін, які б свідчили про неможливість виконання ним обов`язку з утримання дитини у раніше встановленому розмірі. Позивачем у даній справі не доведено таку ступінь погіршення майнового становища, яка б робила стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки доходу надмірним тягарем.
Конструкція «необхідний та достатній розмір аліментів» передбачає забезпечення не лише базових фізіологічних потреб дитини, а й умов для її всебічного гармонійного розвитку.
За обставин цієї справи, зокрема враховуючи вік дитини, зменшення розміру аліментів у даному випадку призведе до погіршення становища дитини та порушення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини та зумовить перекладання на відповідачку надмірного тягаря щодо утримання спільної дитини.
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного їх розвитку та достойного рівня матеріального забезпечення.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що позивач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі не надано.
У постанові від 25 вересня 2019 у справі № 755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. При цьому доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».
Суд першої інстанції правильно зауважив, що сукупний розмір аліментів, які стягуються на дітей, не перевищує встановлений законом загальний розмір відрахувань з доходу позивача, встановлений статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року в справі № 759/10277/18 дійшов висновку про те, що інтереси дитини переважають над майновим становищем платника аліментів.
Враховуючи, що після виплати аліментів, з урахуванням вимог статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», у розпорядженні позивача залишається половина його доходу (1/2), що є достатнім для забезпечення його потреб, апеляційний суд не вбачає підстав для перекладання ризиків погіршення рівня життя малолітньої ОСОБА_7 на матір дитини.
Наведені обставини щодо стану здоров`я позивача не свідчать про істотне обмеження його працездатності, неможливість отримання доходу чи здійснення суттєвих витрат на лікування, а тому не можуть бути підставою для зменшення аліментних зобов`язань.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами наявності зміни його матеріального чи сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених статтею 192 СК України, що обумовлюють можливість зміни визначеного судом розміру аліментів, які стягуються на утримання малолітньої доньки, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Колегія суддів також бере до уваги те, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення.
Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення його майнового стану чи зміни сімейного стану, що об`єктивно вказували б на неможливість виконання обов`язку зі сплати аліментів у розмірі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини, або свідчили б про покладення на нього надмірного фінансового тягаря, а тому підстави для зменшення розміру аліментів відсутні.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Виходячи з положень статті 137 ЦПК України, принципів диспозитивності 
та змагальності процесу, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд має надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона процесу має заперечення.
Зазначене узгоджується з нормами процесуального права та практикою Великої Палати Верховного Суду, викладеною у додаткових постановах: від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19; від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. 
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Бігусяк З. Г. здійснювала представництво відповідача ОСОБА_2 на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії СЕ № 1132397 від 11.02.2026. Згідно з Додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги від 28.01.2026 адвокатом Бігусяк З. Г. надано правничу допомогу ОСОБА_2 , зокрема щодо підготовки заяв по суті, процесуальних заяв до суду, що становить 8000 грн. Платіжними інструкціями АТ КТ «ПриватБанк» від 30.02.2026 та 20.03.2026 Клюс А. В. перерахувала на рахунок ОСОБА_6 кошти на загальну суму 8000 грн.
Отже, Клюс А. В. згідно з вимогами статті 81 ЦПК України довела обставини надання їй адвокатом Бігусяк З. Г. послуг професійної правничої допомоги при розгляді цієї справи у суді першої інстанції та обґрунтувала заявлений до стягнення розмір витрат за надані послуги.
31 березня 2026 року представник позивача Бабічук А. С. подала заперечення, в яких зазначила, що вказана заява є необґрунтованою, надані представником відповідача документи підтверджують лише факт укладення договору та оплати коштів, однак не підтверджують реальність та необхідність саме такого розміру витрат, відзив у справі не містить складної правової аргументації та ґрунтується на загальних нормах законодавства, а тому заявлена сума 8000 грн є явно завищеною та не відповідає критерію розумності, а тому просила відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, а у випадку прийняття судом рішення про задоволення заяви відповідача, просила зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 3000 грн. 
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки 8000 грн в рахунок відшкодування останній витрат на правничу допомогу.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.
Належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, рішення суду першої інстанції від 19 березня 2026 року та додаткове рішення від 31 березня 2026 року ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Бабічук Анастасія Степанівна, залишити без задоволення.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 березня 2026 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач       І. М. Литвинюк        
Судді:         І. Н. Лисак 

О. О. Одинак