ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/2701/26 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої - судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008), третя особа - Департамент державного контролю у сфері національного захисту населення Національної соціальної сервісної служби України (вул. Еспланадна, буд. 8/10, м. Київ, 01601) про визнання дій протиправними, скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа - Департамент державного контролю у сфері національного захисту населення Національної соціальної сервісної служби України, в якому просить: 1) Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі - ОСОБА_1 ; 2) Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 52106-21944535-2025-1 від 29.10.2026 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам" від 20.03.2022 року № 332; 3) Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 29 жовтня 2025 року позивачу відмовлено у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» від 20.03.2022 року № 332. Вказане рішення позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, оскільки воно є формальним та не містить належного обґрунтування, оскільки місить лише загальні посилання на пункт 5-1 Порядку № 332. Відповідачем не встановлено зв`язку між вимогами зазначеного порядку № 332 та нібито їх недотриманням позивачем, а також не враховано фактичні обставини справи, зокрема те, що позивач перебуває у трудових відносинах та є працюючою особою. 
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що відповідно до п. 5-1 Порядку № 332 з 01 грудня 2023 року допомога призначається непрацюючій особі працездатного віку, було прийнято рішення про відмову у призначенні такого виду допомоги. Відтак, відповідач діяв в межах повноважень та керуючись чинним законодавством України, зокрема приписами Постанови Кабінету Міністрів України № 332 від 20.03.2022 року «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам». 
Третя особа пояснення щодо позову до суду не надала. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків. 
Судом встановлено, що рішенням ГУ ПФ України в Закарпатській області від 29 жовтня 2025 року № 52106-21944535-2024-1 позивачу відмовлено у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. 
У вказаному рішенні зазначено, що позивач не має права на призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, у зв`язку з тим що особа звертається за допомогою ВПО не вперше; особа не відповідає умовам, визначеними Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі -Закон №1706).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону № 1706 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 1706 Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
20.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 р. № 709), якою затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок № 332).
Пунктом 1 Порядку № 332 передбачено, що цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - допомога).
Допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.
Відповідно до п. 3 Порядку № 332 з 1 листопада 2023 р. допомога призначається на шість місяців на сім`ю, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця одному з членів сім`ї (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:
для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;
для інших осіб - 2000 гривень.
Допомога призначається на кожного члена сім`ї (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.
До складу сім`ї уповноваженої особи включаються (незалежно від наявності відомостей щодо включення їх до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб) чоловік, дружина, діти, прийомні діти, діти, які виховуються батьками-вихователями в дитячих будинках сімейного типу, усиновлені діти, діти, над якими встановлено опіку або піклування, а також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти в закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (зокрема у період між завершенням навчання в одному із зазначених закладів освіти і вступом до іншого закладу або в період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем і продовженням навчання за іншим рівнем за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців) до досягнення 23 років і не мають власних сімей; діти з інвалідністю після досягнення ними 18-річного віку до визнання їх особами з інвалідністю з дитинства I та II групи; не перебувають в шлюбі повнолітні діти; визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи, які проживають разом з батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв`язку з відсутністю власних доходів; особа, яка проживає разом з одинокою особою з інвалідністю I групи та доглядає за нею; жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі, але проживають однією сім`єю і мають спільних дітей, та/або особи, які встановили у судовому порядку факт проживання однією сім`єю. Членом сім`ї може вважатися одинока особа, а також неповнолітня дитина, якщо така особа не входить до складу сім`ї.
Пунктом 4 Порядку № 332 визначено, що для призначення допомоги внутрішньо переміщена особа або уповноважена особа подає заяву про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за формою згідно з додатком 1 (далі - заява). Така заява подається структурному підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної (військової) адміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради (далі - орган соціального захисту населення) або уповноваженій особі виконавчого органу сільської, селищної, міської ради чи центру надання адміністративних послуг за місцем обліку внутрішньо переміщеної особи із використанням функціоналу Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (за технічної можливості) та електронних систем Мінсоцполітики.
Також п. 5 Порядку № 322 регламентовано, що допомога призначається внутрішньо переміщеним особам: які перемістилися (повторно перемістилися) з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції (далі - перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації; у яких житлове приміщення знищене або пошкоджене (до ступеня непридатного для проживання) та інформація про яке внесена до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України (далі - Реєстр пошкодженого та знищеного майна) (за технічної можливості), або щодо якого подано документальне підтвердження органом місцевого самоврядування, а в разі його відсутності - обласною державною (військовою) адміністрацією факту пошкодження/знищення житлового приміщення внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації.
Відповідно до п. 5-1 Порядку № 322 із 1 грудня 2023 р. допомога непрацюючій особі працездатного віку призначається з місяця звернення.
Непрацююча особа працездатного віку протягом трьох місяців з дня призначення допомоги повинна сприяти своїй зайнятості (згідно з вимогами статті 4 Закону України "Про зайнятість населення") шляхом працевлаштування/реєстрації як фізичної особи - підприємця/взяття на облік фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/подання заяви для отримання допомоги на здобуття економічної самостійності/мікрогранту/гранту на створення або на розвиток власного бізнесу/ваучера на навчання або набути статусу безробітного.
Якщо непрацююча працездатна особа із складу сім`ї після припинення виплати їй допомоги в межах цього ж шестимісячного періоду зареєструвалася в центрі зайнятості як безробітна або така, що шукає роботу, або розпочала діяльність відповідно до Закону України "Про зайнятість населення", виплата їй допомоги поновлюється з місяця, в якому нею вжито зазначених заходів, але не довше ніж на період, на який їй призначено допомогу, з можливістю її продовження на наступний період відповідно до абзацу першого пункту 13 цього Порядку.
Під час звернення для продовження виплати допомоги у наступних шестимісячних періодах особою, яка набула статусу безробітної під час отримання допомоги у попередньому шестимісячному періоді, така особа повинна подати підтвердні документи (трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, копію наказу про прийняття на роботу тощо) щодо її працевлаштування, у тому числі службою зайнятості, та звільнення або скорочення, а також вжити заходів до сприяння своїй зайнятості відповідно до абзацу другого цього пункту.
Якщо особа не сприяла своїй зайнятості або не набула статусу безробітного протягом трьох місяців з дня призначення допомоги, виплата допомоги припиняється з місяця, що настає після закінчення тримісячного строку.
Як вже встановлено судом, рішенням ГУ ПФ України в Закарпатській області від 29 жовтня 2025 року № 52106-21944535-2024-1 позивачу відмовлено у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. 
У вказаному рішенні зазначено, що позивач не має права на призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, у зв`язку з тим що особа звертається за допомогою ВПО не вперше; особа не відповідає умовам, визначеними Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. 
Як на дату звернення позивача до відповідача із заявою, так і на час прийняття відповідачем спірного рішення відносини органів виконавчої влади, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ врегульовувалися Законом України "Про адміністративну процедуру" №2073-IX.
Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст.2 Закону України №2073-IX:
- адміністративний орган - орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації;
- адміністративна справа (далі - справа) - справа, що стосується публічно-правових відносин щодо забезпечення реалізації права, свободи чи законного інтересу особи та/або виконання нею визначених законом обов`язків, захисту її права, свободи чи законного інтересу, розгляд якої здійснюється адміністративним органом;
- адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб).
Статтею 47 Закону України №2073-IX встановлено, що під час підготовки справи до розгляду та вирішення, крім невідкладного розгляду та вирішення справи (стаття 60 цього Закону), адміністративний орган встановлює наявність та достатність матеріалів у справі, а також за необхідності: 1) витребовує додатково документи та відомості, що перебувають у володінні органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи чи організації, що належить до сфери його управління; 2) залучає до участі в адміністративному провадженні адресата, повідомляє йому правові підстави початку адміністративного провадження та можливі наслідки прийняття адміністративного акта; 3) повідомляє заінтересованим особам про початок адміністративного провадження та про їхні права на участь в адміністративному провадженні; 4) повідомляє учасникам адміністративного провадження порядок ознайомлення з матеріалами справи, їхні права і обов`язки; 5) надає учасникам адміністративного провадження можливість подати документи, клопотання, пояснення та зауваження, довести обставини, що мають значення для вирішення справи; 6) вирішує питання про необхідність залучення до участі в адміністративному провадженні осіб, які сприяють розгляду справи, призначення експертизи, проведення огляду на місці або огляду речей, проведення слухання у справі; 7) виконує інші передбачені законом обов`язки в рамках адміністративного провадження.
Згідно ст.52 Закону України №2073-IX адміністративний орган досліджує обставини, що мають значення для вирішення справи, виходячи з принципів законності та офіційності. Відповідно до ст.53 Закону №2073-IX доказами в адміністративному провадженні є будь-які фактичні дані, на підставі яких адміністративний орган у визначеному законодавством порядку встановлює наявність чи відсутність обставини, що має значення для вирішення справи, при цьому засобами доказування в адміністративному провадженні можуть бути: 1) пояснення учасників адміністративного провадження; 2) документи; 3) дані відповідних національних електронних інформаційних ресурсів; 4) результати обробки (перевірки) даних в автоматичному режимі; 5) речі; 6) пояснення свідків; 7) висновки або пояснення експертів, консультації або роз`яснення спеціалістів.
Оцінюючи правомірність прийняття оскаржуваного рішення суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.69 Закону України №2073-IX за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт.
Статтею 71 Закону України №2073-IX визначено, що Письмовий адміністративний акт або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, складається із вступної, мотивувальної, резолютивної та заключної частин. Адміністративний акт містить підпис та/або печатку (у тому числі електронні), якщо інше не передбачено законом, та повне ім`я відповідальної посадової особи адміністративного органу. У вступній частині зазначаються найменування адміністративного органу, дата прийняття адміністративного акта та його реєстраційний номер, відомості в обсязі, достатньому для встановлення особи адресата адміністративного акта, та його контактні дані. 
Мотивувальна частина адміністративного акта складається згідно з вимогами цього Закону. 
У резолютивній частині адміністративного акта зазначається суть прийнятого за результатами розгляду справи рішення. Крім того, можливе викладення додаткових положень, визначених цією статтею.
У заключній частині зазначаються строк набрання адміністративним актом чинності та спосіб визначення такого строку. В адміністративному акті, який негативно впливає на право, свободу чи законний інтерес особи або покладає на неї певний обов`язок, зазначаються строки і порядок його оскарження (у тому числі найменування та місцезнаходження адміністративного органу, який є суб`єктом розгляду скарги, та вид суду, до якого особа може подати позов). У разі якщо подання скарги чи пред`явлення позову не зупиняє дію адміністративного акта, у заключній частині повинна міститися вказівка на такий винятковий правовий наслідок з посиланням на правові підстави для такого винятку.
Крім того, статтею 72 Закону України №2073-IX встановлено вимоги до мотивування (обґрунтування) адміністративного акта. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону № 2073-ІХ мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта.
Крім того, ч.2 ст.72 Закону України №2073-IX визначено, що у мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються: 1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи); 2) фактичні обставини справи; 3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи; 4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу; 5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин.
Частиною 5 ст.72 Закону України №2073-IX встановлено, що відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом.
З огляду на це, зважаючи на вимогу статті 72 Закону України №2073-IX щодо змісту адміністративного акту, суд констатує, що оскаржуване рішення повинно містити всі відомості, визнані законом як обов`язкові, а також відповідне мотивування (обґрунтування) прийняття такого акту.
Разом з тим, суд зазначає, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України фактично не містить належної мотивувальної частини у розумінні статті 72 Закону України №2073-IX.
Наведені у спірному рішенні мотиви про те, що позивач звертається за допомогою ВПО не вперше та те, що особа не відповідає умовам, визначеним Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», не містять належного обґрунтування причин відмови. Зі змісту рішення неможливо встановити, які саме положення Порядку № 332 були покладені відповідачем в основу прийнятого рішення, які конкретні обставини стали підставою для висновку про відсутність у позивача права на допомогу, які відомості та документи були досліджені під час розгляду заяви, а також на підставі яких доказів відповідач дійшов відповідних висновків.
Таким чином, відповідач не виконав обов`язку щодо належного мотивування адміністративного акта, встановленого статтею 72 Закону України №2073-IX, що унеможливлює перевірку обґрунтованості прийнятого рішення.
Суд також враховує, що відповідно до принципів адміністративної процедури, закріплених у Законі №2073-IX, адміністративний орган зобов`язаний не лише формально ухвалити рішення, але й забезпечити його індивідуалізацію та зрозумілість для адресата, зокрема шляхом чіткого зазначення фактичних і правових підстав відмови.
На переконання суду, вищенаведене свідчить про те, що відповідач діяв не дотримуючись принципів адміністративної процедури, зокрема законності та юридичної визначеності; обґрунтованості та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення. 
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 29.10.2025 року 52106-21944535-2025-1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до заявлених позовних вимог вбачається, що позивач також просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі. 
Разом з тим, суд враховує, що відмова у призначенні позивачу допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі оформлена рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 29.10.2025 № 52106-21944535-2025-1. Відтак, саме зазначене рішення є індивідуальним адміністративним актом, яким вирішено питання щодо реалізації позивачем права на отримання відповідної допомоги та яким безпосередньо порушено його права та законні інтереси. За таких обставин, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування вказаного рішення.
При цьому, суд враховує, що у прохальній частині позовної заяви позивачем помилково зазначено дату оскаржуваного рішення - 29.10.2026 року. Водночас із матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження є рішення відповідача від 29.10.2025 № 52106-21944535-2025-1, а тому суд розцінює зазначення іншого року як очевидну описку, що не впливає на вирішення спору по суті.
З метою ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі та прийняти вмотивоване рішення за наслідками розгляду заяви, з урахуванням висновків суду. 
Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.
У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, у відповідності до ст. 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1064,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Закарпатській області. 
Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 
ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, код ЄДРПОУ 20453063), третя особа - Департамент державного контролю у сфері національного захисту населення Національної соціальної сервісної служби України (вул. Еспланадна, буд. 8/10, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 43902987) про визнання дій протиправними, скасування рішення і зобов`язання вчинити дії - задовольнити. 
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 29.10.2025 року № 52106-21944535-2025-1 про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. 
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та прийняти вмотивоване рішення за наслідками розгляду заяви, з урахуванням висновків суду. 
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області судові витрати у розмірі 1064,96 грн. (одна тисяча шістдесят чотири гривні дев`яносто шість копійок).
5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Н.Д. Маєцька