Справа №127/26861/25 
Провадження №1-кп/127/898/25 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 у місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.05.2025 за № 12025020000000662, за обвинуваченням: 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Якимівка Оратівського району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286-1 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

18.05.2025 о 21.30 год ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки Volkswagen, державний номерний знак (далі – д.н.) НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Л. Лук`яненка, 142-а в м. Вінниці, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, стан дорожнього покриття, не зміг постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого виїхав ліворуч за межі проїзної частини та допустив наїзд на електроопору.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) пасажир автомобіля марки Volkswagen, НОМЕР_1 , ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкрита черепно-мозкова травма – синці, садна та забиті рани на голові, крововиливи в м`які тканини голови, множинні уламкові переломи кісток основи, склепіння та лицьового черепа, розміжчення мозкової речовини; закрита тупа травма грудної клітки: садна передньої грудної стінки, множинні уламкові переломи ребер з крововиливами у відповідні міжреберні м`язи, перелом лівої ключиці, гемоторакс; закрита тупа травма живота: гемоперитонеум, субкапсулярні та інтерапельвікальні крововиливи нирок, множинні розриви паренхіми печінки, імпреграція кров`ю тканини великого сальника; відкритий перелом правого плеча, закритий перелом лівого стегна, садна і рани верхніх та нижніх кінцівок. Внаслідок отриманої сполучної травми тіла настала смерть ОСОБА_6 .
Пасажир автомобіля марки Volkswagen, НОМЕР_1 , ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі та лівій руці, саден на волосистій частини голови, обличчі, спині та попереку, правій нозі; закритий перелом лівої променевої кісти без зміщення, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Водій автомобіля марки Volkswagen, НОМЕР_1 , ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 2.9 «а», 12.1 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), а саме:
підпункт «а» пункту 2.9 – водієві забороняється: «а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;
пункт 12.1 – під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Невідповідність дій водія ОСОБА_5 вимогам пунктів 2.9 «а», 12.1 ПДР перебуває у причинному зв`язку з наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди.
Обвинувачений  ОСОБА_5  у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті. Додатково зауважив, що він з був з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вони вживали алкоголь. Вони мали їхати у центр, ОСОБА_11 сказав, що не може керувати автомобілем, дав згоду, щоб він сів за кермо автомобіля. Автомобіль належав ОСОБА_12 . Вони поїхав у центр, а потім повернулись на Тяжилів, більше він нічого не пам`ятає.
Відповідно до частини третьої статті 26 КПК суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:
-висновок експерта № 537/1043 від 12.08.2025, відповідно до якого у ОСОБА_7 мали місце тілесні ушкодження: синці на обличчі та лівій руці, садна на волосистій частини голови, обличчі, спині та попереку, правій нозі; закритий перелом лівої променевої кісти без зміщення, які виникли від дії (удару, тертя) тупого твердого предмету (предметів), за давністю утворення можуть відповідати 18.05.2025, за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості; враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, що мали місце у ОСОБА_7 , більш вірогідним вбачається находження його під час зіткнення автомобіля з нерухомим об`єктом на передньому пасажирському сидінні;
-висновок експерта № 513 від 30.06.2025, згідно з яким у ОСОБА_6 виявлена сполучна травма тіла: відкрита черепно-мозкова травма – синці, садна та забиті рани на голові, крововиливи в м`які тканини голови, множинні уламкові переломи кісток основи, склепіння та лицьового черепа, розміжчення мозкової речовини; закрита тупа травма грудної клітки: садна передньої грудної стінки, множинні уламкові переломи ребер з крововиливами у відповідні міжреберні м`язи, перелом лівої ключиці, гемоторакс; закрита тупа травма живота: гемоперитонеум, субкапсулярні та інтерапельвікальні крововиливи нирок, множинні розриви паренхіми печінки, імпреграція кров`ю тканини великого сальника; відкритий перелом правого плеча, закритий перелом лівого стегна, садна і рани верхніх та нижніх кінцівок; вищеописана сполучна травма тіла, виявлена у ОСОБА_6 , виникла від дії тупого твердого предмету (предметів), ймовірно внаслідок ДТП, що мала місце 18.05.2025, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним для життя в момент заподіяння; смерть ОСОБА_6 настала від сполучної травми тіла, між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_6 є причинний зв`язок; при судово-токсилогічній експертизі крові від трупа ОСОБА_6 виявлений етиловий спирт у концентрації 2,6‰, що свідчить, що на момент настання смерті він був у сильному алкогольного сп`янінні;
-висновок експерта № СЕ-19/102-25/15543-ІТ від 16.07.2025, відповідно до якого у досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних, за умови, що до моменту початку розвитку (виникнення) ДТП в автомобілі Volkswagen, НОМЕР_1 , були відсутні несправності в системах та механізмах, що впливають на керованість транспортного засобу, водій автомобіля Volkswagen, НОМЕР_1 , ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.1, 12.2 ПДР, а в разі руху зі швидкістю понад 50 км/год – ще і пункту 12.4 ПДР; в досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних, за умови, що до моменту початку розвитку (виникнення) ДТП в автомобілі Volkswagen, НОМЕР_1 , були відсутні несправності в системах та механізмах, що впливають на керованість транспортного засобу, можливість попередження виникнення даної ДТП у водія автомобілі Volkswagen, НОМЕР_1 , ОСОБА_5 з технічної точки зору визначалась виконанням ним вимог пункту 12.1 ПДР; у досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних, за умови, що до моменту початку розвитку (виникнення) ДТП в автомобілі Volkswagen, НОМЕР_1 , були відсутні несправності в системах та механізмах, що впливають на керованість транспортного засобу, в діях водія автомобіля Volkswagen, НОМЕР_1 , ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам пункту 12.1 ПДР, які з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП;
-висновок експерта № 1568 від 21.05.2025, згідно з яким при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_5 виявлений етиловий спирт у концентрації 1,2‰% наявність метилового спирту, а також пропілового, бутилового, амілового та їх ізомерів не виявлена.
Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.
В пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні наявне посилання на порушення останнім вимог пунктів вимогам пунктів 2.9 «а», 12.1 ПДР. Зміст наведених пунктів судом наведений вище.
За результатами судового розгляду суд встановив, що 18.05.2025 о 21.30 год ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки Volkswagen, д.н. НОМЕР_1 , та здійснював рух по вул. Л. Лук`яненка, 142-а в м. Вінниці. Під час зазначеного руху ОСОБА_5 не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, стан дорожнього покриття, не зміг постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого виїхав ліворуч за межі проїзної частини та допустив наїзд на електроопору.
Внаслідок зазначеної ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Однак у зв`язку з отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженням настала смерть пасажира ОСОБА_6 .
Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням останній мав технічну можливість попередити виникнення ДТП шляхом виконання вимог наведених вище пунктів ПДР. Обвинувачений у судовому засіданні та його захисник цієї обставини не заперечували.
Отже, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт недотримання ОСОБА_5 вимог пунктів 2.9 «а», 12.1 ПДП, зміст наведених пунктів судом наведений вище. Також суд вважає підтвердженим за результатами судового розгляду факт настання внаслідок зазначеної ДТП смерті пасажира ОСОБА_6 та отримання пасажиром ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Саме тому суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюється складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 286-1 Кримінального кодексу України (далі – КК), за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо вони спричинили смерть потерпілого, а також якщо вони спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі – ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого – особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (далі – ЄСПЛ) (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття – це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 згідно з частиною п`ятою статті 12 вчинив тяжкий злочин з необережності, винуватість у вчиненні якого визнав, засудив свою протиправну поведінку та у вчиненому розкаявся. Суд враховує, що обвинувачений, відповідно до наданих суду матеріалів раніше до кримінальної відповідальності та адміністративної відповідальності у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху притягнутий не був, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Також суд враховує надані стороною захисту медичні документи, які свідчать про наявність у обвинуваченого ряду захворювань. У зв`язку з ненаданням стороною захисту згоди на розголошення установленого обвинуваченому діагнозу суд позбавлений можливості описати виявлені у обвинуваченого захворювання у відповідному процесуальному рішенні суду. Також до суду були подані заяви потерпілих, згідно з якими завдана їм шкода відшкодована у повному обсязі й вони претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають.
Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття, відшкодування завданої потерпілій шкоди.
Вирішуючи питання щодо наявності або відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 67 КК при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.
Однак згідно з частиною четвертою статті 67 КК у разі якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Як суд зазначив вище, за результатами судового розгляду суд встановив, що інкриміноване ОСОБА_5 діяння було вчинене останнім у стані алкогольного сп`яніння. Однак ця обставина впливає на правову кваліфікацію діяння обвинуваченого. Тому з огляду на приписи частини четвертої статті 67 КК ця обставина не може бути врахована судом в якості такої, що обтяжує покарання обвинуваченого.
Обвинувачений та його захисник, з посиланням на заяви потерпілих, у судових дебатах просили призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі – на підставі приписів частини першої статті 69 КК у виді обмеження волі. 
Суд, оцінюючи зазначені доводи сторони захисту, вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до речення першого частини першої статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Як вже суд зазначив вище, в судовому засіданні встановлена наявність двох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого. При цьому частиною другою статті 66 КК визначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Як суд зазначив вище, захисник обвинуваченого надав суду копії ряду документів, які свідчать про наявність у обвинуваченого ряду захворювань, зокрема, і незворотного характеру. Суд вважає, що з огляду на приписи частини другої статті 66 КК ці обставини мають бути враховані судом при призначенні обвинуваченому відповідного кримінального покарання. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, за результатами судового розгляду встановлені не були. Тому, аналізуючи надані суду матеріали справи, доводи сторін кримінального провадження, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК.
З огляду на викладене, враховуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілої, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК у виді обмеження волі.
Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.
Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Тому з метою забезпечення виконання завдань кримінального покарання, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому тривалість кримінального покарання у межах 6 років.
Крім того, санкцією частини другою статті 286-1 КК передбачене безальтернативне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Тому суд вважає за доцільне застосувати при призначенні обвинуваченому кримінального покарання і наведене вище додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд враховує таке.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд також враховує висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
За результатом судового розгляду суд дійшов до переконання, що діяння обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються, складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьрю статті 286-1 КК.
Як вже суд зазначив вище приписи статті 75 КК виключають можливість звільнення від відбування покарання осіб, винних у вчиненні порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (стаття 286-1 КК). Саме тому суд вважає, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі частини першої статті 75 КК відсутні.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи.
Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.
При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.
З матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_5 був затриманий 20.08.2025. У подальшому до нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у судовому порядку був продовжений. Тому суд вважає, що строк застосованого запобіжного заходу має бути продовжений до набрання вироком законної сили з урахуванням приписів частини першої статті 197 КПК.
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.
Реченням першим частини п`ятої статті 72 КК визначено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. 
Відповідно до визначення, наданого у частині першій статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі – Закон № 3352-XII), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Згідно з реченням першим абзацу першого частини першої статті 57 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК) особи, засуджені до обмеження волі, прямують за рахунок держави до місця відбування покарання самостійно. 
Відповідно до речення першого частини другої статті 57 КВК з урахуванням особи та інших обставин кримінального провадження суд може направити засудженого до обмеження волі до місця відбування покарання у порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі. При цьому реченням другим частини другої статті 57 КВК визначено, що у цьому випадку засуджений звільняється з-під варти при прибутті до місця відбування покарання.
Правові підстави для застосування приписів речення першого частини другої статті 57 КВК судом не встановлені, тому ОСОБА_5 має бути звільнений з-під варти з дня набрання вироком законної сили.
Відповідно до частини першої статті 58 КВК строк покарання обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.
Зі змісту частини другої статті 58 КВК у строк покарання за правилами, передбаченими у статті 72 Кримінального кодексу України, зараховується час попереднього ув`язнення під вартою, а також час слідування під вартою до виправного центру.
Отже, строк відбування покарання у виді обмеження волі слід рахувати з дня прибуття і постановки ОСОБА_5 на облік у виправному центрі. Натомість відповідно до приписів частини другої статті 58 КВК, строк перебування ОСОБА_5 під вартою з моменту його затримання до моменту набрання вироком законної сили з огляду на приписи частини п`ятої статті 72, підпункту «б» пункту 1 частини першої статті 72 КК слід зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні обмеження волі.
Вирішуючи питання щодо початку строку відбування додаткового покарання, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Частиною третьою статті 55 КК регламентовано, що при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.
Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України – з дня набрання законної сили судовим рішенням.
Отже, зважаючи на ту обставину, що рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді обмеження волі судом не прийняте, суд дійшов до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід рахувати з дня відбуття основного покарання.
Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який доцільно скасувати.
Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_5  винним у вчиненні кримінальних правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286-1 Кримінального кодексу України, та призначити покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 Кримінального кодексу України у виді 6 (шести) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 10 (десять) років.
Строк відбування покарання у виді обмеження волі слід рахувати з дня прибуття і постановки ОСОБА_5 на облік у виправному центрі. 
Відповідно до приписів частини другої статті 58 Кримінально-виконавчого кодексу України, підпункту «б» пункту 1 частини першої статті 72 та частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України строк перебування ОСОБА_5 з 20.08.2025 по день набрання вироком законної сили зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні обмеження волі.
Строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами рахувати з дня відбуття основного покарання у виді обмеження волі.
Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін до набрання вироком законної сили, але не довше ніж на 60 днів, тобто до 23.59 години 29.06.2026.
Речові докази: 
- автомобіль марки Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщений на спеціальний майданчик для тимчасово затриманих транспортних засобів ГУНП у Вінницькій області (вулиця Ботанічна, 30/32 /вулиця Генерала Аребея, 17/ у місті Вінниці), – повернути власнику або іншій уповноваженій особі;
- державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщений до камери зберігання речових доказів, – повернути законному володільцю автомобіля або іншій уповноваженій особі;
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , яке залишене при матеріалах кримінального провадження; – повернути законному володільцю автомобіля або іншій уповноваженій особі;
- вирізку подушки безпеки з керма, вирізку подушки безпеки з панелі автомобіля проти переднього пасажирського сидіння, виріз тканини стелі, змив з поверхні керма автомобіля марки Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 ; взуття, які поміщені до камери зберігання речових доказів, – знищити.
Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2025, – скасувати.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 52946 (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сорок шість) гривень 50 копійок витрат на залучення експерта.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою – в той же строк з дня отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: