ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
12 червня 2026 року
м. Харків
справа № 953/5010/25
провадження № 22-ц/818/1819/26 
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Пилипчук Н.П.
суддів: Яцини В.Б., Маміної О.В.
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та ОСОБА_1 на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року по справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до ОСОБА_1 , третя особа Комунальний заклад охорони здоров`я "Обласний центр медико-соціальної експертизи" про стягнення неправомірно отриманої пенсії,-
в с т а н о в и в:
У травні 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Комунальний заклад охорони здоров`я "Обласний центр медико-соціальної експертизи" про стягнення неправомірно отриманої пенсії. 
Рішенням суду від 06.11.2025 у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: КЗОЗ Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації «Обласний центр медико-соціальної експертизи» про стягнення неправомірно отриманої пенсії – відмовлено.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року заяви представників відповідача ОСОБА_1 - адвокатів Загорулька Є.О., Нечитайло М.О. про стягнення витрат на правничу допомогу – задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. 
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в ухваленні додаткового рішення.
Вказує, що позиція, викладена позивачем у заявах по суті справи, практично не змінювалася, а у заявах застосовано лише посилання на однакові позиції Верховного Суду, то заявлені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 911/2410/13). Погодження позиції має організаційний характер, є складовою підготовки заяви по суті та за своєю суттю не може бути віднесено до правової допомоги як окрема послуга. Немає підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації. Ознайомлення з матеріалами справи не було необхідною процесуальною дією, оскільки всі матеріали по справі надсилалися сторонам, а тому такі послуги не відповідають критерію їх необхідності та не підлягають відшкодуванню (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 17.01.2022 у справі № 756/8241/20). Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, можна зробити висновок, що вимога про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області вартості наданих послуг адвокатами у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп., є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.
Також з апеляційної скаргою звернувся ОСОБА_1 , в якій просить змінити додаткове рішення, заяви представників відповідача ОСОБА_1 - адвокатів Загорулька Є.О., Нечитайло М.О. про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити повністю. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн. 
Зазначає, що Позивач клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції не подавав, а наполягав виключно на відмові в задоволені вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Крім того, позивач в даному випадку наполягав виключно на відмові в задоволені вимог одного представника, і жодних заперечень щодо заяви іншого представника не висловив. З урахуванням наведеного, оскільки відповідач з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не звертався, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу з власної ініціативи. Вважає за необхідне звернути увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідно до змісту Договорів про надання правничої допомоги на представництво інтересів Клієнта в судах апеляційної та касаційної інстанції у даній справі додатковій оплаті не підлягає, а отже включено до ціни договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Задовольняючи частково заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн., суд першої інстанції взявши до уваги принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства та наведені вище критерії, дійшов висновку, що заявлені відповачем до стягнення з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 40 000 грн. на кожного з представників не відповідають критерію пропорційності, розумності та справедливості та є завищеним з огляду на складність цієї справи, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, а їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що Рішенням суду від 06.11.2025 у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: КЗОЗ Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації «Обласний центр медико-соціальної експертизи» про стягнення неправомірно отриманої пенсії – відмовлено.
12.11.2025 суду надійшла заява представника відповідача Загорулька Є.О. про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн. На підтвердження понесених витрат надає копії договору б/н про надання правничої допомоги від 03.06.2025; акт прийому-передачі наданих послуг від 07.11.2025, згідно якого вартість наданих послуг склала 40000,00 грн.
Окрім того, 12.11.2025 від представника відповідача Нечитайло М.О. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, згідно якої просить стягнути з позивача у цивільній справі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області витрати на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 , у розмірі 40000,00 грн. На підтвердження понесених витрат надає Ордер на надання правничої допомоги серії АН №1370924,свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5814, Договір №01/04/25 про надання правничої допомоги від 01.04.2025, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу від 10.06.2025, Акт приймання-передачі документів та наданої правничої допомоги №1 від 10.11.2025, згідно якого сумарна вартість наданих послуг склала 40000,00 грн., розрахункова квитанція серії МН №000030 про отримання від ОСОБА_1 , грошових коштів в сумі 40000,00 грн., Рішення :№13/1/7 Ради адвокатів Харківської області про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки(мінімальних) ставок адвокатського гонорару.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України правнича допомога є складовою судових витрат.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Тобто, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.
Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Як вбачається з матеріалів справи, представництво відповідача у суді здійснювли адвокати Загорулько Є.О. на підставі договору б/н про надання правничої допомоги від 03.06.2025 та ОСОБА_2 на підставі договору №01/04/25 про надання правничої допомоги від 01.04.2025.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представниками Панченка В.А. до суду надано:
-Договір б/н про надання правничої допомоги від 03.06.2025 укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Загорулько Є.О.; 
-Ордер на надання правничої допомоги серії АО №1177448 ОСОБА_1 , адвокатом Загорулько Є.О.;
-Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1773 на ім`я Загорулько Є.О.;
-Акт прийому-передачі наданих послуг від 07.11.2025, згідно якого вартість наданих послуг адвокатом Загорулько Є.О. склала 40000,00 грн.
-Ордер на надання правничої допомоги серії АН №1370924 ОСОБА_1 , адвокатом Нечитайло М.О.;
-свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5814 на ім`я Нечитайло М.О.;
- Договір №01/04/25 про надання правничої допомоги від 01.04.2025 укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Нечитайло М.О.;
-Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу від 10.06.2025 до договору №01/04/25 про надання правничої допомоги від 01.04.2025 укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Нечитайло М.О.;
- Акт приймання-передачі документів та наданої правничої допомоги №1 від 10.11.2025, згідно якого сумарна вартість наданих послуг адвокатом Нечитайло М.О. склала 40000,00 грн.;
-Розрахункова квитанція серії МН №000030 про отримання адвокатом Нечитайло М.О. від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 40000,00 грн.
Європейський суд з прав людини основними критеріями судових витрат, що підлягають відшкодуванню, називає їх (а) фактичність, тобто їх реальне підтверджене здійснення, (б) неминучість, тобто відсутність альтернативних шляхів забезпечення такого ж захисту/представництва, і (в) обґрунтованість, тобто пропорційність вчинених дій до наявних завдань та отриманого результату й адекватність оголошеної ціни за виконану роботу. Такий погляд сформовано, зокрема, у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України».
Об`єднана Палата Верховного Суду у справі № 922/445/19, серед іншого наголосила, що:
- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт;
- суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;
- суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) з врахуванням критеріїв ч. ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.
У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач в суді першої інстанції скористався своїм правом та звернувся із запереченнями на заяву про ухвалення додаткового рішення.
Нормами законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Суд першої інстанції при задоволенні заяв про стягнення витрат на правничу допомогу, виходив з принципів співмірності та розумності розміру судових витрат, критерієм реальності, справедливості та розумності адвокатських витрат, а також аналізом дійсності, необхідності та раціональності юридичних послуг, вартість яких заявлено представниками відповідача до відшкодування, стягнувши їх у розмірі 10 000,00 грн. на користь заявника.
На думку апеляційного суду, такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає вищевказаним критеріям, враховує складність справи, тривалість судового розгляду, необхідність залучення адвокатів та представництва інтересів заявника.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особами, які подали апеляційні скарги, не надано. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим додаткове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий         Н.П. Пилипчук

Судді         В.Б. Яцина

О.В. Маміна