ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026 м. Дніпро Справа № 908/437/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Висоцького А.М., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача: Плескачова Т.В.;
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: не з`явився;
від відповідача-3: Різник С.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 
у справі № 908/437/26
за позовом: Акціонерного товариства “Державний ощадний банк України”, м. Київ в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства “Державний ощадний банк України”, м. Запоріжжя
до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Тимофєєва Антона Сергійовича, м. Запоріжжя
до відповідача-2: ОСОБА_2 , м. Запоріжжя
до відповідача-3:  ОСОБА_1 , Дніпропетровська обл. Томаківський р-н, с. Садове
про стягнення 541 275, 80 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2026 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Тимофєєва Антона Сергійовича, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення простроченої заборгованості перед державою за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022 у розмірі 541 275,80 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.02.2022 між Банком та Фізичною особою-підприємцем Тимофєєвим Антоном Сергійовичем укладено договір кредитної лінії № 1229, виконання зобов`язань за яким забезпечено договорами поруки № 1 та № 2 від 17.02.2022, укладеними відповідно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Позивач зазначав, що кредит надано в межах державної програми підтримки суб`єктів малого і середнього підприємництва із застосуванням державної гарантії на портфельній основі. У зв`язку з невиконанням Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором настав гарантійний випадок, внаслідок чого Гарантом - державою в особі Міністерства фінансів України – на користь Банку здійснено виплату гарантійної суми в розмірі 547 866, 92 грн.
Посилаючись на положення статті 17 Бюджетного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 723 «Деякі питання надання державних гарантій на портфельній основі», умови договору про надання державної гарантії на портфельній основі та кредитного договору, Позивач вказував, що після здійснення гарантійної виплати в обліку Банку відображено виникнення простроченої заборгованості Позичальника перед державою на суму здійсненої гарантійної виплати, а до держави перейшли права кредитора у відповідній частині виконаного зобов`язання.
За твердженням позивача, після часткового погашення Позичальником заборгованості перед державою в сумі 6 591, 12 грн розмір простроченої заборгованості станом на 10.02.2026 склав 541 275, 80 грн.
Оскільки Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, а Поручителі не погасили заборгованість у добровільному порядку, Банк, діючи в межах наданих йому повноважень щодо стягнення заборгованості перед державою за кредитом, залученим під державну гарантію на портфельній основі, просив суд стягнути солідарно з Фізичної особи-підприємця Тимофєєва Антона Сергійовича, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість перед державою у розмірі 541 275,80 грн, а також судові витрати.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26 позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено повністю.
Суд першої інстанції стягнув солідарно з Фізичної особи-підприємця Тимофєєва Антона Сергійовича, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» прострочену заборгованість перед державою за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022 у розмірі 541 275, 80 грн.
Крім того, суд першої інстанції стягнув з кожного з відповідачів на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі по 2 706, 38 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що Позичальник належним чином не виконав зобов`язання за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022, у зв`язку з чим настав гарантійний випадок та державою в особі Міністерства фінансів України на користь Банку було здійснено виплату гарантійної суми за державною гарантією на портфельній основі.
Суд першої інстанції встановив, що після здійснення гарантійної виплати в обліку Банку виникла прострочена заборгованість Позичальника перед державою на суму виплати, а до держави перейшли права кредитора у відповідній частині виконаного зобов`язання. При цьому Банк відповідно до законодавства та умов договору про надання державної гарантії на портфельній основі уповноважений здійснювати заходи зі стягнення такої заборгованості.
Також місцевий господарський суд дійшов висновку, що зобов`язання Позичальника за кредитним договором були забезпечені договорами поруки, укладеними з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які передбачають солідарну відповідальність поручителів разом із боржником за виконання забезпеченого зобов`язання.
Врахувавши встановлений розмір заборгованості перед державою та відсутність доказів її погашення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 541 275, 80 грн та задоволення позову в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26, ОСОБА_1 звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» у задоволенні позовних вимог до Фізичної особи-підприємця Тимофєєва Антона Сергійовича, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості перед державою за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022 у розмірі 541 275,80 грн. Також апелянт просить покласти судові витрати на Позивача.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наслідкам виконання державою в особі Міністерства фінансів України гарантійних зобов`язань за договором про надання державної гарантії на портфельній основі та перерахування 01.08.2024 на користь Банку гарантійної суми у розмірі 547 866, 92 грн.
На думку скаржника, після здійснення гарантійної виплати відбулося належне виконання відповідної частини зобов`язання Позичальника перед Банком, а відтак у держави виникло самостійне право зворотної вимоги (регресу) до Позичальника в межах сплаченої суми відповідно до статті 569 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим апелянт вважає, що зобов`язання Позичальника перед Банком та зобов`язання перед державою мають різну правову природу.
ОСОБА_1 наголошує, що укладений ним договір поруки № 2 від 17.02.2022 забезпечував виключно виконання Позичальником зобов`язань перед Банком як кредитором за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022. При цьому після здійснення гарантійної виплати виникла заборгованість Позичальника перед державою, а не перед Банком.
Апелянт зазначає, що він не приймав на себе обов`язку відповідати за зобов`язання Позичальника перед державою, не надавав згоди на забезпечення регресних вимог держави та не погоджувався на заміну кредитора у відповідному зобов`язанні. У зв`язку з цим, на його думку, солідарна відповідальність поручителів за договорами поруки не може поширюватися на заборгованість перед бюджетом, яка виникла після виконання державою гарантійних зобов`язань.
Скаржник також звертає увагу, що відповідно до пункту 38 договору про надання державної гарантії після здійснення гарантійної виплати Банк зобов`язаний відобразити в обліку виникнення заборгованості Позичальника перед бюджетом на суму здійсненої гарантійної виплати. На думку апелянта, саме з цього моменту виникло нове самостійне зобов`язання Позичальника перед державою, яке не охоплюється умовами укладених договорів поруки.
Разом із тим, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції не встановив належним чином правову природу спірної заборгованості після здійснення гарантійної виплати та не з`ясував, чи поширюються положення договорів поруки на правовідносини, пов`язані з реалізацією державою права регресної вимоги. У зв`язку з цим скаржник стверджує про неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції не дослідив питання щодо наявності згоди поручителів на забезпечення регресних вимог держави та безпідставно поклав на них солідарну відповідальність за спірною заборгованістю. Також апелянт зазначає, що суд не надав належної оцінки обставинам щодо розподілу коштів, отриманих у межах державної портфельної гарантії.
Окремо апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не отримував копію ухвали Господарського суду Запорізької області від 03.03.2026 про відкриття провадження у справі № 908/437/26, у зв`язку з чим був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву, надати докази та реалізувати інші процесуальні права, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Також ОСОБА_1 зазначає, що не отримував копію рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 та ознайомився з його змістом самостійно через Єдиний державний реєстр судових рішень.
На переконання апелянта, наведені обставини свідчать про наявність передбачених пунктами 1, 4 частини першої та пунктом 3 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

08.06.2026 Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26 залишити без змін.
У відзиві позивач зазначив, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи державної гарантії на портфельній основі, наслідків здійснення гарантійної виплати та змісту укладених між сторонами договорів.
Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» вказав, що 17.02.2022 між Банком та Фізичною особою-підприємцем Тимофєєвим Антоном Сергійовичем укладено договір кредитної лінії № 1229, а з метою забезпечення належного виконання зобов`язань Позичальника між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1 від 17.02.2022, між Банком та ОСОБА_1 – договір поруки № 2 від 17.02.2022.
Банк зазначив, що кредит було надано в межах державної програми підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва із застосуванням державної гарантії на портфельній основі відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», постанови Кабінету Міністрів України від 02.12.2021 № 1262 «Про надання державних гарантій на портфельній основі у 2021 році», постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 723 «Деякі питання надання державних гарантій на портфельній основі» та договору про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/560 від 03.12.2021, укладеного між Міністерством фінансів України та АТ «Ощадбанк».
За твердженням Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», після настання гарантійного випадку та здійснення державою гарантійної виплати в сумі 547 866, 92 грн в обліку Банку було відображено виникнення простроченої заборгованості Позичальника перед державою, а до держави в межах здійсненої виплати перейшли права кредитора щодо відповідної частини зобов`язання. При цьому держава реалізувала право зворотної вимоги шляхом наділення Банку повноваженнями на стягнення як заборгованості перед державою, так і заборгованості перед Банком з подальшим розподілом стягнутих коштів відповідно до умов державної гарантії.
Позивач наголосив, що державна гарантія на портфельній основі не є окремим зобов`язанням, яке виникло після укладення кредитного договору, а була складовою механізму кредитування з моменту укладення договору кредитної лінії та відома як Позичальнику, так і Поручителям. Відтак виникнення після гарантійної виплати заборгованості перед державою є передбаченим законом та умовами кредитної документації наслідком невиконання Позичальником своїх кредитних зобов`язань.
Заперечуючи проти доводів апелянта про непоширення договору поруки на спірні правовідносини, позивач послався на умови договору поруки № 2 від 17.02.2022, відповідно до яких поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором, у тому числі з урахуванням усіх додаткових договорів, змін та доповнень до нього, а також зобов`язань, що виникатимуть у майбутньому відповідно до умов кредитного договору.
Крім того, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зазначило, що умовами договору поруки передбачено згоду поручителя на зміну умов основного зобов`язання без необхідності отримання додаткової згоди поручителя, а також право Банку без попереднього погодження з поручителем здійснювати відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором поруки будь-якій особі.
На думку позивача, наведені умови договору свідчать про те, що поручитель прийняв на себе ризик зміни обсягу та характеру забезпечуваного зобов`язання в межах кредитних правовідносин, а тому доводи апелянта про відсутність його згоди на забезпечення заборгованості перед державою є безпідставними.
Крім того, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зазначив, що договором поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя та боржника, а також право кредитора вимагати виконання забезпеченого зобов`язання як від боржника і поручителя спільно, так і від будь-кого з них окремо. При цьому порука діє незалежно від інших способів забезпечення виконання зобов`язання та не припиняється внаслідок реалізації державної гарантії на портфельній основі.
Позивач звертає увагу, що апеляційна скарга не містить належного обґрунтування того, яким саме чином отримання відповідачем-3 ухвали про відкладення розгляду справи та повідомлення його про судове засідання, призначене на 22.04.2026, позбавило його можливості реалізувати процесуальні права. На думку позивача, після отримання відповідної ухвали відповідач-3 мав достатній час для ознайомлення з матеріалами справи, подання відзиву, доказів та заявлення процесуальних клопотань, однак такими правами не скористався.
Також Банк заперечив доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, зазначивши, що матеріалами справи підтверджується отримання ним ухвали Господарського суду Запорізької області про відкладення розгляду справи, якою його було повідомлено про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 22.04.2026, що свідчить про його обізнаність щодо розгляду справи та наявність можливості реалізувати процесуальні права, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Інших відзивів або письмових пояснень від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 для розгляду справи № 908/437/26 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (доповідача) Андрейчука Л.В., суддів Висоцького А.М. та Левшиної Г.В. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26, витребувано матеріали справи з Господарського суду Запорізької області та призначено розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні на 24.06.2026 о 10:30 год. 
09.06.2026 від Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26.
Також 10.06.2026 від Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» надійшло клопотання про участь представника Банку у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
23.06.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи № 908/437/26 з Господарського суду Запорізької області.
24.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача-3 адвоката Різника Сергія Григоровича надійшло клопотання про долучення додаткових документів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи документи на підтвердження настання форс-мажорних обставин, пошкодження майна, листування з Банком щодо реструктуризації заборгованості та добросовісної поведінки відповідачів щодо розрахунків за кредитним договором.
У судовому засіданні 24.06.2026 колегія суддів розглянула зазначене клопотання та протокольною ухвалою відмовила у його задоволенні, оскільки додаткові докази подано на стадії апеляційного перегляду після спливу процесуального строку, встановленого для їх подання, тоді як заяву про поновлення такого строку відповідачем-3 не подано.
У судовому засіданні 24.06.2026 Центральним апеляційним господарським судом розглянуто апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26 та оголошено вступну і резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи.

03.12.2021 між Міністром фінансів України, який діяв від імені держави за дорученням Кабінету Міністрів України, та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» укладено договір про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/560.
Відповідно до умов зазначеного договору держава в особі Міністерства фінансів України надала на користь Банку безвідкличну державну гарантію на портфельній основі з метою гарантування виконання позичальниками частини своїх грошових зобов`язань за кредитними договорами, включеними до гарантійного портфеля.
17.02.2022 між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (Банк) та Фізичною особою-підприємцем Тимофєєвим Антоном Сергійовичем (Позичальник) укладено договір кредитної лінії № 1229.
Відповідно до умов кредитного договору Банк надав Позичальнику кредитні кошти, а Позичальник зобов`язався використовувати їх за цільовим призначенням, своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитними коштами та виконувати інші зобов`язання, передбачені договором.
Кредит надано на поповнення оборотного капіталу у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 1 100 000,00 грн та остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 16.02.2025. Кредитний договір укладено в межах державних програм «Доступні кредити 5-7-9 %» та «Державні гарантії на портфельній основі на 2021 рік».
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладено в межах державної програми підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва із застосуванням державної гарантії на портфельній основі.
Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору Позичальник відповідав критеріям прийнятності для участі у програмі державних гарантій на портфельній основі та звернувся до Банку із заявою про отримання забезпечення за кредитом у вигляді державної гарантії. У зв`язку з цим кредит було включено до портфеля кредитів, зобов`язання за якими частково забезпечуються державною гарантією.
17.02.2022 між Банком та Позичальником укладено Додатковий договір № 1 до договору кредитної лінії № 1229, яким сторони погодили участь кредиту у програмі державних гарантій на портфельній основі. Умовами цього договору Позичальник підтвердив, що у разі виконання державою гарантійних зобов`язань перед Банком у нього виникає прострочена заборгованість перед державою в обсязі здійсненої гарантійної виплати, а до держави переходять права кредитора щодо відповідної частини виконаного зобов`язання. Також Позичальник визнав повноваження Банку щодо стягнення простроченої заборгованості перед державою та погодився з можливістю спрямування стягнутих коштів на відшкодування сум, сплачених державою за гарантією.
Того ж дня, 17.02.2022, між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1, а між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 2.
Відповідно до умов договорів поруки поручителі безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язалися відповідати перед Банком солідарно з Позичальником за виконання останнім зобов`язань за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022 у повному обсязі.
Умовами договорів поруки передбачено, що відповідальність поручителів поширюється на всі зобов`язання Позичальника за кредитним договором, з усіма додатковими договорами, угодами, змінами та доповненнями до нього, які чинні на момент укладення договорів поруки або можуть бути укладені в майбутньому відповідно до умов кредитного договору.
Також договорами поруки передбачено солідарну відповідальність поручителів і Позичальника перед кредитором, право кредитора вимагати виконання забезпеченого зобов`язання як від боржника та поручителів спільно, так і від будь-кого з них окремо, а також право Банку без додаткового погодження з поручителями здійснювати відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами поруки.
Крім того, пунктом 2.2 договорів поруки передбачено, що поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, зокрема у разі повного або часткового невиконання останнім зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів. Відповідно до пункту 3.2.2 договорів поруки з моменту порушення боржником забезпеченого зобов`язання боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктом 3.2.3 договорів поруки кредитору надано право вимагати виконання забезпеченого зобов`язання як від боржника і поручителів спільно, так і від будь-кого з них окремо. Порука відповідно до пункту 3.2.6 договорів поруки діє незалежно від інших способів забезпечення виконання зобов`язань боржника.
На виконання умов кредитного договору Банк надав Позичальнику кредитні кошти, що сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи.
У подальшому Позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та обслуговування кредитної заборгованості, у зв`язку з чим за кредитним договором виникла прострочена заборгованість.
Унаслідок порушенням Позичальником умов кредитного договору Банк направив вимогу про відкликання кредиту № ЕЛ-50293/107.10/1-12/2024 від 26.04.2024, однак зазначена вимога залишилася невиконаною.
Внаслідок невиконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором настав гарантійний випадок у розумінні договору про надання державної гарантії на портфельній основі та Порядку надання державних гарантій на портфельній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 723.
Після настання гарантійного випадку Банк відповідно до умов договору про надання державної гарантії на портфельній основі звернувся до Гаранта з вимогою № 134 від 25.06.2024 про здійснення гарантійної виплати за кредитною операцією Позичальника.
01.08.2024 держава в особі Міністерства фінансів України здійснила на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» виплату гарантійної суми у розмірі 547 866, 92 грн, що становило частину простроченої заборгованості Позичальника, забезпеченої державною гарантією.
Після здійснення гарантійної виплати Банк відповідно до умов договору про надання державної гарантії та вимог Порядку № 723 відобразив у своєму обліку виникнення заборгованості Позичальника перед державою на суму здійсненої гарантійної виплати.
З матеріалів справи вбачається, що після здійснення гарантійної виплати до держави перейшли права кредитора у відповідній частині виконаного зобов`язання, а Банк був уповноважений здійснювати заходи щодо стягнення з Позичальника та осіб, які забезпечують виконання кредитного зобов`язання, суми заборгованості перед державою.
27.10.2025 Фізичною особою-підприємцем Тимофєєвим Антоном Сергійовичем здійснено часткове погашення заборгованості перед державою в сумі 6 591, 12 грн.
У зв`язку з частковим погашенням заборгованості розмір заборгованості Позичальника перед державою зменшився та станом на 31.12.2025 склав 541 275, 80 грн.
З метою досудового врегулювання заборгованості Банк звертався до Позичальника та поручителів із письмовими вимогами про погашення заборгованості та виконання зобов`язань за кредитним договором і договорами поруки, однак зазначені вимоги залишилися невиконаними.
Оскільки заборгованість перед державою в добровільному порядку погашена не була, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», реалізуючи надані законодавством та договором про надання державної гарантії повноваження щодо стягнення такої заборгованості, звернулося до Господарського суду Запорізької області з даним позовом про солідарне стягнення з Фізичної особи-підприємця Тимофєєва Антона Сергійовича, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 541 275, 80 грн заборгованості перед державою.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги у випадках, передбачених частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною першою статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції про солідарне стягнення з Позичальника та Поручителів простроченої заборгованості перед державою за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022, залученим під державну гарантію на портфельній основі, у розмірі 541 275,80 грн.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що після виконання державою гарантійних зобов`язань перед Банком у Позичальника виникло нове самостійне зобов`язання перед державою, яке, на думку апелянта, не охоплюється договорами поруки, укладеними з Банком. Крім того, апелянт посилається на неналежне повідомлення його про розгляд справи судом першої інстанції.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.
Щодо правової природи спірної заборгованості перед державою та повноважень Банку на її стягнення
Спірні правовідносини виникли з договору кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022, укладеного між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Фізичною особою-підприємцем Тимофєєвим Антоном Сергійовичем, а також договорів поруки № 1 та № 2 від 17.02.2022, укладених для забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором.
Кредитний договір укладено в межах державних програм «Доступні кредити 5-7-9 %» та «Державні гарантії на портфельній основі на 2021 рік». Виконання Позичальником частини зобов`язань за кредитним договором було забезпечене державною гарантією на портфельній основі.
Відповідно до частини першої статті 17 Бюджетного кодексу України державні гарантії можуть надаватися виключно у межах і за напрямами, визначеними законом про Державний бюджет України, на умовах платності, строковості, забезпечення виконання зобов`язань у спосіб, передбачений законом.
Частина восьма статті 17 Бюджетного кодексу України встановлює, що у разі виконання державою гарантійних зобов`язань перед кредиторами шляхом здійснення платежів за рахунок коштів державного бюджету у суб`єктів господарювання з моменту такого виконання виникає прострочена заборгованість перед державою за кредитами, залученими під державні гарантії, в обсязі фактичних витрат державного бюджету, а до держави переходять права кредитора та право вимагати від таких суб`єктів господарювання погашення заборгованості в установленому законом порядку.
Згідно з частиною дев`ятою статті 17 Бюджетного кодексу України прострочена заборгованість суб`єктів господарювання перед державою та перед банком-кредитором за кредитами, залученими під державну гарантію на портфельній основі, стягується банком-кредитором у порядку, встановленому законодавством щодо управління проблемними активами в банках України та відповідним правочином щодо надання державної гарантії на портфельній основі, з подальшим перерахуванням пропорційної частки в рахунок погашення заборгованості перед державою.
Таким чином, законодавець прямо визначив два ключові правові наслідки виконання державою гарантійного зобов`язання: по-перше, виникнення у позичальника простроченої заборгованості перед державою в обсязі фактичних витрат державного бюджету; по-друге, перехід до держави прав кредитора у відповідній частині виконаного зобов`язання. При цьому стягнення такої заборгованості за кредитом, залученим під державну гарантію на портфельній основі, здійснює саме банк-кредитор.
Тому довід апелянта про те, що після здійснення гарантійної виплати Банк втратив право звертатися з вимогою про стягнення відповідної суми, не відповідає змісту частин восьмої, дев`ятої статті 17 Бюджетного кодексу України та умовам правового механізму державної гарантії на портфельній основі.
З матеріалів справи вбачається, що для забезпечення співпраці сторін, пов`язаної з наданням державної фінансової підтримки, 03.12.2021 між Міністерством фінансів України як Гарантом та АТ «Ощадбанк» як банком-кредитором укладено договір про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/560.
За умовами пункту 6 зазначеного договору Гарант на умовах цього договору та в межах ліміту гарантії надає на користь банку-кредитора безвідкличну гарантію з метою гарантування виконання позичальниками частини своїх грошових зобов`язань перед банком-кредитором за кредитними договорами, включеними до портфеля.
Пунктом 38 договору про надання державної гарантії на портфельній основі передбачено, що у разі здійснення Гарантом виплати суми сплати за гарантією за будь-яким проблемним кредитом банк-кредитор зобов`язується відобразити в обліку виникнення заборгованості позичальника перед бюджетом на суму здійсненої Гарантом виплати та застосувати інструменти врегулювання заборгованості за таким проблемним кредитом.
Пунктом 39 цього договору передбачено, що з метою реалізації зворотної вимоги Гаранта до принципала банк-кредитор, діючи на підставі Порядку № 723 та договору гарантії, зобов`язується застосувати інструменти врегулювання заборгованості за проблемним кредитом, здійснювати заходи щодо стягнення суми, сплаченої Гарантом, з усіма процесуальними правами, що надаються позивачу, а також перераховувати кошти, отримані внаслідок застосування таких інструментів, на рахунок Гаранта в сумі, пропорційній ставці індивідуальної гарантії.
Таким чином, Банк звернувся до суду не як особа, яка самостійно і безпідставно заявляє вимогу щодо чужої заборгованості, а як банк-кредитор, якому законом, Порядком № 723 та договором про надання державної гарантії на портфельній основі надано право і покладено обов`язок здійснювати заходи зі стягнення простроченої заборгованості перед державою за кредитом, залученим під державну гарантію на портфельній основі.
Колегія суддів також враховує, що 17.02.2022 між Банком та Позичальником укладено Додатковий договір № 1 до договору кредитної лінії № 1229, яким сторони погодили застосування механізму державної гарантії на портфельній основі до спірного кредиту.
У пункті 2.2.1.3 Додаткового договору Позичальник визнав та підтвердив, що у разі виконання Гарантом гарантійних зобов`язань перед Банком шляхом здійснення платежів за рахунок коштів державного бюджету у Позичальника з моменту такого виконання виникає прострочена заборгованість перед державою, а до держави переходять права кредитора та право вимагати від Позичальника погашення заборгованості у спосіб і за процедурами, встановленими Порядком № 723 та договором гарантії.
У пункті 2.2.1.5 Додаткового договору Позичальник визнав і підтвердив, що Банк відповідно до норм Порядку № 723 та положень договору гарантії має всі повноваження стягувати прострочену заборгованість перед державою та застосовувати інші інструменти врегулювання заборгованості за кредитом з метою погашення простроченої заборгованості Позичальника перед бюджетом та зобов`язань зі сплати пені.
У пункті 2.2.1.6 Додаткового договору Позичальник підтвердив, що йому відомо про спрямування коштів, отриманих від звернення стягнення на забезпечення або в результаті інших заходів щодо стягнення простроченої заборгованості, у тому числі в рахунок відшкодування в порядку регресу сум, сплачених державою за гарантією.
У такий спосіб, виникнення після здійснення гарантійної виплати заборгованості перед державою не є новою, непередбачуваною або сторонньою для кредитного зобов`язання обставиною, а є прямо передбаченим законом, договором про надання державної гарантії на портфельній основі та Додатковим договором № 1 наслідком невиконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором.
Саме тому посилання апелянта на те, що після виплати гарантійної суми характер боргу змінився і така заборгованість не може бути стягнута Банком, є необґрунтованим. Закон і договірні умови прямо передбачають виникнення заборгованості перед державою та одночасно визначають Банк суб`єктом, який здійснює її стягнення.
Також безпідставним є посилання скаржника на статтю 599 Цивільного кодексу України як на норму, що нібито свідчить про припинення спірного зобов`язання у відповідній частині без можливості подальшого стягнення з боржника та поручителів.
Дійсно, відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Водночас у цій справі гарантійна виплата була здійснена державою за рахунок коштів державного бюджету внаслідок невиконання Позичальником кредитного зобов`язання. Така виплата не є належним виконанням зобов`язання самим Позичальником у розумінні статті 599 Цивільного кодексу України, а породжує спеціальні правові наслідки, визначені частинами восьмою, дев`ятою статті 17 Бюджетного кодексу України, Порядком № 723, договором гарантії та Додатковим договором № 1.
Тому після здійснення Гарантом виплати за державною гарантією у Позичальника не припинився обов`язок погасити відповідну суму. Навпаки, у нього виникла прострочена заборгованість перед державою в обсязі фактичних витрат державного бюджету, а до держави перейшли права кредитора щодо відповідної частини виконаного зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджено, що 01.08.2024 Гарант перерахував Банку гарантійну суму у розмірі 547 866,92 грн, яка була спрямована на погашення простроченої заборгованості за основним боргом відповідно до умов договору гарантії. Після цього 27.10.2025 Позичальник сплатив 6 591,12 грн на погашення заборгованості перед державою, у зв`язку з чим станом на 31.12.2025 розмір такої заборгованості склав 541 275,80 грн.
Доказів погашення цієї заборгованості у повному обсязі Позичальником або Поручителями матеріали справи не містять.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо відсутності належного фінансового звіту про розподіл коштів за портфельною гарантією. Предметом доказування у цій справі є наявність підстав для стягнення заборгованості перед державою, її розмір, факт здійснення гарантійної виплати та наявність чинних договорів забезпечення. Матеріалами справи підтверджується здійснення Гарантом виплати у сумі 547 866, 92 грн, часткове погашення цієї заборгованості Позичальником у сумі 6 591,12 грн та залишок заборгованості у розмірі 541 275,80 грн. При цьому апелянт не навів, які саме обставини могли бути спростовані або підтверджені іншим розподілом коштів, та не подав доказів недостовірності наданого Банком розрахунку.
За таких обставин місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність у Позичальника простроченої заборгованості перед державою за кредитом, залученим під державну гарантію на портфельній основі, у розмірі 541 275, 80 грн та про наявність у Банку повноважень на звернення до суду з вимогою про її стягнення.
Щодо доводів апеляційної скарги про непоширення договорів поруки на заборгованість перед державою та відсутність згоди поручителя на заміну кредитора
Основним доводом апеляційної скарги є твердження про те, що після здійснення державою гарантійної виплати виникло нове самостійне зобов`язання Позичальника перед державою, яке не охоплюється укладеними договорами поруки, а тому ОСОБА_1 не може нести відповідальність за таку заборгованість як поручитель.
Колегія суддів не може погодитися з такими доводами з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Згідно з частинами першою та другою статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Таким чином, за загальним правилом законодавець пов`язує обсяг відповідальності поручителя з обсягом існуючого зобов`язання боржника, якщо інше прямо не передбачено договором поруки.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 17.02.2022 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 2, а між Банком та ОСОБА_2 - договір поруки № 1.
Відповідно до пункту 2.1 договорів поруки поручителі безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язалися відповідати перед кредитором солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язань за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022, усіма додатковими договорами, угодами, додатками, змінами та доповненнями до нього, які чинні на момент укладення договорів поруки або можуть бути укладені після їх укладення, у тому числі щодо зобов`язань, які виникнуть у майбутньому відповідно до умов кредитного договору.
Таким чином, сторони договорів поруки прямо погодили, що відповідальність поручителів поширюється не лише на первісну редакцію кредитного договору, а й на всі майбутні зміни кредитних правовідносин, передбачені його умовами та додатковими договорами до нього.
Колегія суддів звертає увагу, що одночасно з укладенням кредитного договору між Банком та Позичальником був укладений Додатковий договір № 1 щодо участі кредиту у програмі державних гарантій на портфельній основі.
Як вже зазначалося вище, пунктами 2.2.1.3, 2.2.1.5 та 2.2.1.6 Додаткового договору № 1 Позичальник підтвердив, що у разі здійснення державою гарантійної виплати у нього виникає прострочена заборгованість перед державою, до держави переходять права кредитора щодо відповідної частини зобов`язання, а Банк наділяється повноваженнями щодо стягнення такої заборгованості.
У такий спосіб, механізм виникнення заборгованості перед державою був складовою частиною кредитних правовідносин із моменту їх виникнення та був безпосередньо передбачений кредитною документацією.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги про відсутність згоди поручителя на відповідні правові наслідки, колегія суддів враховує також умови самих договорів поруки.
Так, пунктом 2.3 договорів поруки передбачено згоду поручителів на внесення будь-яких змін до кредитного договору, у тому числі щодо зміни строків, порядку виконання зобов`язань, умов кредитування та інших істотних умов, без необхідності отримання додаткової згоди поручителів.
Більше того, умовами договорів поруки прямо передбачено, що поручителі погоджуються нести відповідальність за виконання боржником усіх зобов`язань за кредитним договором з урахуванням майбутніх змін та доповнень до нього.
Особливе значення для правильного вирішення спору має пункт 4.3.6 договорів поруки, відповідно до якого Банк має право без будь-якого попереднього погодження з поручителями здійснити відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки будь-якій особі.
Наведена умова договору прямо спростовує довід апеляційної скарги про те, що поручитель не надавав згоди на заміну кредитора у зобов`язанні.
Таким чином, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив питання наявності згоди поручителя на відповідні правові наслідки, не відповідає матеріалам справи, оскільки зміст договорів поруки був предметом дослідження місцевого господарського суду та отримав належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні.
Фактично підписавши договір поруки, поручитель заздалегідь погодився із можливістю переходу прав кредитора до іншої особи та прийняв на себе ризик відповідних змін у суб`єктному складі зобов`язання.
При цьому колегія суддів враховує правову природу поруки як акцесорного (додаткового) зобов`язання.
Верховний Суд у численній практиці неодноразово зазначав, що порука має похідний характер від основного зобов`язання, а тому її існування та обсяг відповідальності поручителя залежать від існування основного забезпеченого зобов`язання. Водночас сама по собі заміна кредитора у зобов`язанні не припиняє поруку, якщо інше не передбачено законом або договором.
У цій справі ані законом, ані умовами договорів поруки не передбачено припинення поруки внаслідок реалізації механізму державної гарантії на портфельній основі.
Навпаки, умови кредитного договору, Додаткового договору № 1 та договорів поруки свідчать про те, що сторони заздалегідь погодили можливість виникнення передбачених програмою державних гарантій правових наслідків.
Колегія суддів також відхиляє довід апелянта про те, що після здійснення гарантійної виплати виникло принципово нове зобов`язання, яке не має жодного зв`язку з кредитним договором.
Як вже встановлено вище, заборгованість перед державою виникла саме внаслідок невиконання Позичальником зобов`язань за договором кредитної лінії № 1229 від 17.02.2022 та є похідною від цього кредитного зобов`язання. Без існування кредитного договору, договору державної гарантії та невиконання Позичальником кредитних зобов`язань така заборгованість не могла б виникнути.
Тому твердження апелянта про те, що спірна заборгованість не охоплюється умовами договорів поруки, не відповідає ані змісту кредитної документації, ані положенням статей 553, 554 Цивільного кодексу України, ані фактичним обставинам справи.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що договори поруки № 1 та № 2 від 17.02.2022 поширюють свою дію на спірні правовідносини щодо стягнення заборгованості перед державою, яка виникла внаслідок здійснення гарантійної виплати за кредитом, залученим під державну гарантію на портфельній основі, а тому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 несуть солідарну відповідальність разом із Позичальником за її погашення.
Щодо доводів апеляційної скарги про виникнення виключно регресного зобов`язання на підставі статті 569 Цивільного кодексу України
Окремо колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам апелянта про те, що після здійснення державою гарантійної виплати між державою та Позичальником виникли виключно регресні правовідносини, які не охоплюються умовами укладених договорів поруки.
Апелянт посилається на частину першу статті 569 Цивільного кодексу України, відповідно до якої гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.
Разом із тим наведені доводи не враховують особливостей правового регулювання державних гарантій на портфельній основі.
Загальні положення статей 560-569 Цивільного кодексу України регулюють правовідносини гарантії як способу забезпечення виконання зобов`язань.
Водночас спірні правовідносини виникли не зі звичайної цивільно-правової гарантії, а з державної гарантії на портфельній основі, порядок надання та наслідки реалізації якої врегульовані спеціальними нормами статті 17 Бюджетного кодексу України та Порядком надання державних гарантій на портфельній основі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 723.
Відповідно до загальновизнаного принципу права lex specialis derogat generali спеціальна норма має пріоритет перед загальною.
Саме тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню насамперед положення статті 17 Бюджетного кодексу України як спеціального нормативного регулювання державних гарантій на портфельній основі.
Як вже зазначалося вище, частини восьма та дев`ята статті 17 Бюджетного кодексу України прямо визначають наслідки здійснення державою гарантійної виплати, а саме виникнення простроченої заборгованості перед державою, перехід до держави прав кредитора та здійснення банком-кредитором заходів щодо стягнення такої заборгованості.
У такий спосіб, навіть якщо розглядати виникнення у держави права вимоги як різновид регресної вимоги, це саме по собі не спростовує наявності забезпеченого кредитного зобов`язання та не припиняє дії укладених сторонами договорів поруки.
Таким чином, посилання апелянта на статтю 569 Цивільного кодексу України не спростовує правильності висновків суду першої інстанції та не свідчить про відсутність правових підстав для солідарного стягнення спірної заборгованості з Позичальника та Поручителів.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача-3 про розгляд справи судом першої інстанції
Апелянт також посилається на те, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, не отримував ухвалу про відкриття провадження у справі та був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву, надати докази та реалізувати інші процесуальні права.
Колегія суддів частково погоджується з доводами апелянта в тій частині, що матеріали справи не містять належних доказів вручення ОСОБА_1 ухвали Господарського суду Запорізької області від 03.03.2026 про відкриття провадження у справі.
Разом із тим наведена обставина сама по собі не свідчить про наявність передбачених пунктом 3 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України безумовних підстав для скасування оскаржуваного рішення.
З матеріалів справи вбачається, що ухвала Господарського суду Запорізької області про відкладення розгляду справи була направлена ОСОБА_1 та отримана ним 27.03.2026.
При цьому зазначена ухвала містила інформацію про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 22.04.2026, за результатами якого було ухвалено оскаржуване рішення.
Таким чином, станом на 27.03.2026 відповідач-3 був обізнаний про наявність судового спору, номер справи, сторони спору, а також про дату, час та місце її розгляду.
Між датою отримання зазначеної ухвали та датою судового засідання минуло майже чотири тижні, що було достатнім строком для реалізації відповідачем-3 своїх процесуальних прав.
Водночас матеріали справи не містять доказів того, що після отримання ухвали від 27.03.2026 відповідач-3 звертався до суду із заявами про ознайомлення з матеріалами справи, клопотаннями про надання додаткового строку для подання відзиву, заявами про відкладення розгляду справи або будь-якими іншими процесуальними документами.
Не наведено таких обставин і в апеляційній скарзі.
За змістом пункту 3 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України безумовною підставою для скасування судового рішення є розгляд справи за відсутності учасника, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
Однак встановлені судом апеляційної інстанції обставини свідчать про те, що відповідач-3 був повідомлений про судове засідання, яке відбулося 22.04.2026, та мав реальну можливість реалізувати процесуальні права, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що наведені апелянтом доводи не підтверджують наявності передбачених пунктом 3 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Щодо клопотання відповідача-3 про долучення додаткових доказів
Окремо колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що 24.06.2026 від представника відповідача-3 надійшло клопотання про долучення додаткових документів, які, за твердженням заявника, підтверджують настання форс-мажорних обставин, пошкодження майна, листування з Банком та добросовісну поведінку відповідачів щодо виконання кредитних зобов`язань.
За змістом частин першої, третьої, четвертої та восьмої статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази подаються учасниками справи безпосередньо до суду, відповідач повинен подати їх разом з відзивом, а докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у відповідний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Крім того, відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку, а заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 119 цього Кодексу пропущений процесуальний строк може бути поновлений судом за заявою учасника справи, якщо суд визнає причини його пропуску поважними.
Подане відповідачем-3 клопотання фактично спрямоване на приєднання до матеріалів справи доказів, які не подавалися до суду першої інстанції та не були предметом дослідження місцевого господарського суду. При цьому клопотання подано в день судового засідання в суді апеляційної інстанції, після спливу процесуальних строків, встановлених для подання доказів, а окремої заяви про поновлення строку на подання таких доказів відповідачем-3 не заявлено.
Саме лише посилання заявника на неналежне повідомлення його про розгляд справи судом першої інстанції не усуває необхідності дотримання процесуального порядку подання додаткових доказів у суді апеляційної інстанції, зокрема подання відповідної заяви про поновлення пропущеного процесуального строку та обґрунтування поважності причин його пропуску.
З огляду на наведене колегія суддів протокольною ухвалою відмовила у задоволенні клопотання відповідача-3 про долучення додаткових документів. Оскільки зазначені документи судом апеляційної інстанції не прийнято, вони не підлягають оцінці як докази у розумінні статті 86 Господарського процесуального кодексу України та не впливають на межі апеляційного перегляду цієї справи.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на пункти 1 та 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України як на підстави для скасування оскаржуваного рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції встановив усі істотні для правильного вирішення спору обставини, дослідив кредитний договір, додатковий договір щодо державної гарантії на портфельній основі, договори поруки, документи щодо здійснення гарантійної виплати, розрахунок заборгованості та інші наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення апелянтом умов кредитної документації та правових наслідків здійснення державою гарантійної виплати, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та не підтверджують неправильного застосування норм матеріального або процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать і про наявність передбаченого пунктом 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України неправильного застосування судом норм матеріального права, оскільки висновки місцевого господарського суду узгоджуються з положеннями статей 553, 554, 599 Цивільного кодексу України, статті 17 Бюджетного кодексу України, Порядку надання державних гарантій на портфельній основі та умовами укладених сторонами договорів.
У зв`язку з викладеним колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає встановленим обставинам справи, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування чи зміни.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїс Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Також у рішенні у справі «Проніна проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що обов`язок суду наводити підстави для свого рішення не означає необхідності надання детальної відповіді на кожен довід учасника справи. Межі такого обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення та обставин конкретної справи.
З урахуванням встановлених обставин справи, наданої судом апеляційної інстанції оцінки доводам апеляційної скарги та запереченням на неї, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду щодо наявності у Позичальника заборгованості перед державою, повноважень Банку на її стягнення та поширення дії укладених договорів поруки на спірні правовідносини.
Матеріалами справи підтверджується, що після здійснення державою гарантійної виплати відповідно до статті 17 Бюджетного кодексу України та умов кредитної документації у Позичальника виникла прострочена заборгованість перед державою, а Банк набув передбачених законом та договором повноважень щодо здійснення заходів з її стягнення. При цьому укладені договори поруки забезпечують виконання відповідних зобов`язань Позичальника та поширюються на спірні правовідносини.
Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача-3 про розгляд справи судом першої інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджується його обізнаність про дату, час та місце судового засідання, за результатами якого було ухвалено оскаржуване рішення, а також наявність достатнього часу для реалізації процесуальних прав.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26 ухвалене на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування або зміни.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26 - без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 73, 74, 76– 80, 86, 118, 119, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 277, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/437/26 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 24.06.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: Г.В. Левшина

Суддя: А.М. Висоцький