Дата документу 25.05.2026 Справа № 336/3722/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/3722/26
Провадження №22-ц/807/1333/26
Головуючий в 1-й інстанції – Дацюк О.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Бойка Володимира Володимировича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення нарахованої та невиплаченої заборгованості з грошового утримання,- 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ВЧ НОМЕР_1 про стягнення нарахованої та невиплаченої заборгованості з грошового утримання в загальній сумі 933701,87 гривень. Позов від імені та в інтересах позивача підписано та подано адвокатом Бойком В.В., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги адвокатом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення нарахованої та невиплаченої заборгованості з грошового утримання повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Бойка Володимира Володимировича звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позовна заява подана до суду у відповідності до вимог процесуального кодексу і підстав для її повернення немає.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що при перевірці в Єдиному реєстрі адвокатів України, встановлено, що відомості про адвоката Бойка В.В. в реєстрі відсутні. Судом відомості в реєстрі перевірялись за наявністю відомостей у Раді адвокатів, Раді адвокатів м. Києва, НААУ. При цьому при зчитуванні QRкоду на доданому ордері відкривається посилання не на Єдиний реєстр адвокатів України, а на сайт ramk.radaadvokativ.com.ua, який не є офіційним джерелом інформації щодо наявності або відсутності у особи права на зайняття адвокатською діяльністю. З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що право на заняття Бойка В.В. адвокатською діяльністю підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №6367 від 04.04.2019 року, виданим на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва №28 від 04.04.2019 року. Натомість з рішення Ради адвокатів України НААУ від 19.05.2023 року вбачається, що Радою адвокатів України прийняте рішення щодо звернення до Вищої ради правосуддя з приводу підробки документів, а саме свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, з якого вбачається, що, на переконання Ради адвокатів України, ОСОБА_2 з 08.10.2016 року не була головою Ради адвокатів м. Києва. При перевірці відомостей щодо ОСОБА_2 в Єдиному реєстрі адвокатів вбачається, що вказаній особі право на заняття адвокатською діяльністю припинено згідно п.4 ч.1 ст.32 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з 08.11.2018 на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Чернігівської області №11-5/18 від 08.11.2018 року, що у відповідності до положень ст. 32 ч. 5 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» має наслідком припинення права особи на участь у роботі органів адвокатського самоврядування. Оскільки з наданих представником позивача документів на підтвердження своїх повноважень не вбачається, щоб Бойко В.В. набув статусу адвоката в установленому законом порядку та має право здійснювати адвокатську діяльність, інших, передбачених ЦПК України документів на підтвердження повноважень як представника сторони в цивільній справі, не надано, тож суд дійшов висновку, що позов підписано та подано особою, яка не підтвердила належними документами наявність повноважень на представлення інтересів позивача.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі, а тому з ними не можна погодитися.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимоги щодо належного оформлення позовної заяви викладені в статтях 175-177 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 175 ЦПК України, позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

У частині четвертій статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року у справі № 289/2440/22 зазначено, що «щодо доводів касаційної скарги про те, що Бойко В.В. не є адвокатом, оскільки відомості про нього не включені до Єдиного реєстру адвокатів України та у нього відсутні права надавати професійну (правничу) допомогу, суд касаційної інстанції звертає увагу на наступне. У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6367, виданого Рафальською І. В. на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 04 квітня 2019 року №28. Беззаперечних доказів того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 757/29269/18-ц».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 січня 2025 року у справі № 761/5870/24 (провадження № 61-5803сво24) вказано, що «ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис). Тобто, ордер по суті є підтвердженням наявності у адвоката повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги. За відсутності відомостей, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю визнане у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, припинення (зупинення) права на заняття адвокатською діяльністю, у суду немає підстав ставити під сумнів статус представника учасника справи як адвоката».

В матеріалах справи містяться копії договору про надання правової допомоги адвокатом від 08.04.2026 року укладеного між адвокатом Бойко В.В. та ОСОБА_1 , ордера на представництво інтересів позивача ОСОБА_1 адвокатом - Бойком В.В. у Шевченківському районному суду м. Запоріжжя, Запорізькому апеляційному суді та Верховному Суді, свідоцтва про право Бойка В.В. на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6367, виданого ОСОБА_2 на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 04 квітня 2019 року № 28, (а.с. 39-41,42,43). Відсутні відомостей, що це свідоцтво визнане у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, про припинення (зупинення) права Бойка В. В. на заняття адвокатською діяльністю.

Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо відсутності підтверджень повноважень з боку адвоката Бойко В.В.

Колегія суддів акцентує увагу, що за умови надання адвокатом одного з документів, що підтверджують його повноваження як представника учасника справи, виданих відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», визначальним для суду є лише те, що правнича допомога надається саме адвокатом, а відповідний статус, в першу чергу, підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Зазначене може бути підтверджено також посвідченням адвоката України, відомостями з ЄРАУ. Проте законодавство не містить положень про припинення (зупинення) права на заняття адвокатською діяльністю у зв`язку з відсутністю відомостей про адвоката в ЄРАУ, що не є і передумовою можливості здійснювати повноваження адвоката як представника в судовому процесі. Тому за відсутності відомостей, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю визнане у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, припинення (зупинення) права на заняття адвокатською діяльністю, у суду немає підстав ставити під сумнів статус представника учасника справи як адвоката. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 289/245/23.

Таким, чином у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення вказаної позовної заяви, оскільки представник позивача належним чином підтвердив свої повноваження.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року та Нун`єш Діаш проти Португалії від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванилес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).

За вказаних обставин оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому на підставі ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Бойка Володимира Володимировича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 25 травня 2026 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков