ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року місто Київ
Справа № 359/4949/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13173/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Сікозою В`ячеславом Олександровичем, на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2026 року про передачу справи на розгляд іншого суду (постановлена у складі судді Яковлєвої Л.В.) 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків (матері)

ВСТАНОВИВ

29 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і довічно.
Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 21 травня 2026 року справу передав до Солом`янського районного суду міста Києва для розгляду за підсудністю.
Не погодившись з такою ухвалою, представник позивача - адвокат Сікоза В.О. 08 червня 2026 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення питання про територіальну підсудність, та помилково дійшов висновку про відсутність доказів проживання позивача у Бориспільському районі Київської області станом на дату звернення до суду.
Зазначає, що у позовній заяві позивач посилався на право вибору підсудності за ч. 1 ст. 28 ЦПК України, оскільки постійно перебуває та проживає на території Бориспільського району Київської області, орендуючи частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження цього до позовної заяви було додано договір найму (оренди) нерухомого майна від 14.01.2026, укладений на строк до 13.01.2027, за умовами якого об`єкт нерухомості передано саме для проживання.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги лише акт виконавчого комітету Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 27 від 22.03.2024 про перевірку факту проживання позивача за іншою адресою у с. Гнідин, розцінивши його як неналежний доказ актуального проживання, однак не дослідив і не надав оцінки договору оренди від 14.01.2026, який підтверджує перебування позивача у Бориспільському районі на момент подання позову.

Київський апеляційний суд ухвалою від 22 червня 2026 року поновив скаржнику строк на апеляційне оскарження та відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою. Ухвалою від 02 липня 2026 року - призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, а також матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.

Передаючи справу за підсудністю суд першої інстанції виходив з того, що згідно відповіді з Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.05.2026 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 . Згідно відповіді з Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.05.2026 року, ОСОБА_1 , 27.11.1951 року зареєстрована за адресою : АДРЕСА_3 . Позивачем обрано підсудність відповідно до фактичного місця проживання позивача ОСОБА_1 , на підтвердження чого надано суду акт №27 від 22 березня 2024 року перевірки факту проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 . Проте, вказаний акт не може бути прийнятий судом як доказ проживання, оскільки складений 22 березня 2024 року. Доказів про проживання позивача в Бориспільському районі станом на дату звернення до суду із даним позовом, суду не надано. Підстав, які б згідно ст. 28 ЦПК України дозволили позивачу обирати підсудність в Бориспільському міськрайонному суду Київської області з урахуванням спору, який виник у сторін, суд не вбачає.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.
Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.
Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.
Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.
Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.
За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч. 1, 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Виняток із вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
Суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися.
За загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується неправою. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.
За приписами частини 1 статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів встановлюється Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок).
Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (п. 4 Порядку).
Підпунктом 5 пункту 35 Порядку наведений перелік документів, які подає особа або її представник для реєстрації місця проживання (перебування). Зокрема, документами, що підтверджують право на проживання в житлі, можуть бути: свідоцтво про право власності, договір оренди (найму, піднайму) житлового приміщення державної або комунальної форми власності, укладений на підставі ордера, договір оренди (найму, піднайму) житлового приміщення приватної форми власності, договір найму житла у гуртожитку, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи.
Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.
Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа. Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення. З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21, які підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з того, що з матеріалів справи вбачається факт реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач - АДРЕСА_2 .
Отже, матеріали справи не містять доказів того, що станом на день пред`явлення позову позивач мала зареєстроване або задеклароване місце проживання чи перебування на території, на яку поширюється територіальна юрисдикція Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач фактично проживає у Бориспільському районі Київської області, орендуючи частину житлового будинку не спростовують правильності висновків суду першої інстанції з огляду на правила застосування ч. 1 ст. 28 ЦПК України.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених ч. 1 ст. 28 ЦПК України підстав для розгляду цієї справи Бориспільським міськрайонним судом Київської області.
Оскільки зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться у Солом`янському районі міста Києва, суд першої інстанції обґрунтовано застосував загальне правило територіальної підсудності, визначене ч. 1 ст. 27 ЦПК України, та передав справу на розгляд Солом`янського районного суду міста Києва відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу без додержання норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 28, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Сікозою В`ячеславом Олександровичем, - залишити без задоволення.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2026 року про передачу справи на розгляд іншого суду - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова