ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р.	Справа № 440/1698/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2026, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 10.04.26 по справі № 440/1698/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Полтавській області 
третя особа  Приватне підприємство "АФ "Комагро"  
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, третя особа: Приватне підприємство "АФ "Комагро", у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 23.04.2025 № 46714-2411-1620-UA53060030000045288 про визначення суми податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2025 рік у розмірі 48088,94 грн; 
- зобов`язати ГУ ДПС у Полтавській області привести у відповідність індивідуальну картку платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей про податкові зобов`язання, нараховані на підставі податкового повідомлення-рішення від 23.04.2025 № 46714-2411-1620-UA53060030000045288.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 23.04.2025 № 46714-2411-1620-UA53060030000045288.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня двадцять копійок).
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; як платник орендної плати з фізичних осіб перебуває на обліку в ГУ ДПС у Полтавській області.
14.03.2003 між Великобагачанською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування на 49 років земельну ділянку державної власності, розташовану на території Степанівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, за межами населеного пункту, площею 26,92 га ріллі /а.с. 10-11/.
Право оренди зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 33620682 /а.с. 17 - зі звороту/.
Рішенням Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області від 16.12.2019 надано гр. ОСОБА_1 згоду на передачу в суборенду земельної ділянки кадастровий номер 5320285000:00:001:1109 /а.с. 68/.
15.12.2020 між ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Комунар" укладено договір суборенди земельної ділянки кадастровий номер 5320285000:00:001:1109, підпунктом 2.3.1 якого передбачено, що плата за суборенду земельної ділянки встановлюється на рівні орендної плати, яка розраховується орендарем відповідно до договору оренди у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки землі сільськогосподарського призначення з урахуванням індексації відповідно до законодавства; у розмір орендної плати входить плата за землю /а.с. 12-14/. 
Право суборенди зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 39719797 /а.с. 17/.
23.04.2025 ГУ ДПС у Полтавській області сформовано податкове повідомлення-рішення № 46714-2411-1620-UA53060030000045288, яким повідомлено ОСОБА_1 про обов`язок сплатити суму податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2025 рік у розмірі 48088,94 грн /а.с. 8/.
Податкове повідомлення-рішення від 23.04.2025 №46714-2411-1620-UA53060030000045288 23.07.2025 надіслане ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 рекомендованим листом, що повернувся до відправника з відміткою поштової організації від 08.08.2025 про причину не вручення поштового відправлення "адресат відсутній за вказаною адресою" та "за закінченням терміну зберігання" /а.с. 62/.
Зі слів представника позивача, фактично спірне податкове повідомлення-рішення отримане позивачем у грудні 2025 року поштовим відправленням № R067048918414 /а.с. 9/.
Не погодившись з правомірністю прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом без врахування прийнятих законодавчих змін у Податковому кодексі України.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.
Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків, це - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України унормовує, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
У силу статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
За приписами підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками плати за землю є платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Згідно з підпунктом 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 ПК України, об`єктами оподаткування платою за землю є: об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Базу оподаткування встановлює підпункт 271.1.1. пункту 271.1 статті 271 та зазначає, що це нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.
Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік (пункт 285.1 статті 285 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку.
Згідно з пунктом 287.5 статті 287 ПК України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до пунктів 288.1, 288.2, 288.3 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. 
Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. 
Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Як вбачається з матеріалів справи, спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу визначено податкове зобов`язання зі сплати орендної плати з фізичних осіб на 2025 рік за земельну ділянку площею 26,9200 га, кадастровий номер 5320285000:00:001:1109, що перебуває у його користуванні на підставі договору оренди землі, укладеного 14.03.2003 з Великобагачанською районною державною адміністрацією Полтавської області.
Як зазначив позивач, відповідна земельна ділянка передана ним в суборенду Приватному підприємству "АФ "Комагро" та саме останнім в повному обсязі сплачено орендну плату за вказану земельну ділянку до бюджету. 
Факт передачі земельної ділянки кадастровий номер 5320285000:00:001:1109 в суборенду підтверджений договором суборенди від 15.12.2020 та не заперечувався відповідачем. 
Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявна копія податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) Приватного підприємства "АФ "Комагро" за 2025 рік /а.с. 39-42/, у якій відображена інформація про нарахування орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер 5320285000:00:001:1109 (№ з/п 1.31) та визначено суму орендної плати за 2025 рік у розмірі 48088,93 грн /а.с. 40 - зі звороту/. 
Загалом Приватне підприємство "АФ "Комагро" у податковій декларації визначено податкове зобов`язання на 2025 рік у розмірі 1484276,61 грн зі сплатою щомісячно протягом січня - листопада 2025 року по 123689,72 грн, а у грудні 2025 року - 123689,69 грн /а.с. 41/.
Судом встановлено, що розмір орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер 5320285000:00:001:1109 у договорі оренди від 14.03.2003 та договорі суборенди від 15.12.2020 визначений виходячи з 5% нормативної грошової оцінки землі на рік. 
За повідомленням Великобагачанської селищної ради нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 5320285000:00:001:1109 з урахуванням її індексації станом на 01.02.2025 складала 961778,79 грн /а.с. 67/.
Таким чином, визначена третьою особою у податковій декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) сума орендної плати у розмірі 48088,93 грн (961778,79 грн х 5%) відповідає вимогам договору оренди та не суперечить приписам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України. 
Факт сплати третьою особою протягом 2025 року до місцевого бюджету Великобагачанської територіальної громади орендної плати за земельні ділянки підтверджений залученими до матеріалів справи платіжними інструкціями та не заперечувався відповідачем. 
З аналізу вищенаведеного вбачається, що орендна плата за земельну ділянку площею 26,9200 га, кадастровий номер 5320285000:00:001:1109 у 2025 році сплачена до бюджету у повному розмірі суборендарем - Приватним підприємством "АФ "Комагро".
Відповідач, не заперечуючи та не спростовуючи факту сплати орендної плати у розмірі 48088,93 грн третьою особою, стверджував про те, що наведене не звільняє ОСОБА_1 , як орендаря земельної ділянки, від обов`язку сплатити орендну плату за 2025 рік до бюджету, оскільки за приписами ПК України платником орендної плати визначено орендаря, а не суборендаря. 
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з частинами першою - третьою статті 8 Закону України "Про оренду землі" орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. 
Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. 
Плата за суборенду земельних ділянок державної та комунальної власності не може перевищувати орендної плати, крім випадків передачі в суборенду земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, яка перебуває в оренді акціонерного товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення такого державного підприємства, на конкурентних засадах.
Так, ПК України не урегульовує порядок внесення до бюджету плати за землю (зокрема орендної плати за земельні ділянки державної та /або комунальної власності) у разі передачі орендованої земельної ділянки в суборенду. 
Буквальне тлумачення наведених вище приписів ПК України свідчить про те, що особою, відповідальною за сплату орендної плати до бюджету, у разі передачі земельної ділянки в суборенду, залишається орендар.
Суд зазначає, що об`єктом оподаткування за договором оренди землі є відповідна земельна ділянка, тоді як обов`язок внесення до бюджету плати за землю у разі передачі земельної ділянки в суборенду ПК України не передбачений. 
У цій справі позивач оспорює рішення податкового органу про визначення йому податкового зобов`язання зі сплати орендної плати, а тому на спірні відносини поширюються положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що виконання податкового обов`язку зі сплати податкового зобов`язання з орендної плати суборендарем не суперечить наведеним вище приписам ПК України, оскільки не призводить до недоотримання податкових надходжень відповідним місцевим бюджетом.
Крім того, визначення податкового зобов`язання позивачу, як орендарю земельної ділянки, призводить до фактичного подвійного оподаткування одного й того самого об`єкта сплати податку, внаслідок чого не відповідає принципу верховенства права, не забезпечує дотримання справедливого балансу між виконанням податкового обов`язку та правами конкретної особи. 
Зважаючи на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, ураховуючи правильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність визначення податкового зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер 5320285000:00:001:1109 на 2025 рік у розмірі 48088,94 грн, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Полтавській області від 23.04.2025 № 46714-2411-1620-UA53060030000045288 належить визнати протиправним та скасувати, а позов ОСОБА_1 в цій частині - задовольнити. 
Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2026 по справі № 440/1698/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено 19.06.2026 року