Справа 206/803/26 
Провадження 2/206/1249/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,
при секретареві Задорожній К.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором та встановлення факту припинення проживання однією сім`єю, 

за участю :
позивача - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2026 року позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором про сплату аліментів на дітей у розмірі 72 000 грн., який обґрунтував тим, що 04 липня 2024 року між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за яким відповідачка зобов`язалася сплачувати по 3 000 грн. щомісячно на кожну дитину, однак починаючи з червня 2025 року взяті на себе зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Позивач також посилався на те, що діти фактично проживають разом із ним, а укладення нотаріальних договорів від 04 липня 2024 року було зумовлено необхідністю юридично закріпити фактично сформований порядок проживання та сплати аліментів на утримання дітей, а також закріпити права та обов`язки кожного з батьків. 
05 березня 2026 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження на 3 квітня 2026 року на 10-00 год. 
Відповідач, не погодившись з вказаним позовом, 17 березня 2026 року подала відзив, в якому наголошує про недоведеність розрахунку заборгованості, оскільки на протязі певного часу діти проживали з нею, тому за цей період аліменти не повинні стягуватись з неї, а саме укладення нотаріального посвідченого договору про сплату аліментів на той час було викликано погіршенням сімейних відносин з позивачем.
Ухвалою суду від 3 квітня 2026 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 
До початку розгляду справи по суті позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій, окрім первісної вимоги про стягнення 72 000 грн. заборгованості по аліментам, просив також стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі 3 000 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подання позову і до досягнення кожною дитиною повноліття, з індексацією відповідно до закону, встановити факт припинення проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 04 липня 2024 року та залишити місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком, який самостійно їх виховує та утримує. Заява обґрунтована тим, що сторони певний час продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак приблизно за місяць до укладення нотаріальних договорів, між ним фактично були припинені стосунки та спільне проживання, а всі питання побуту, навчання, лікування, щоденного забезпечення і виховання дітей залишилися на ньому, про що свідчать довідка ОСББ та акт обстеження умов проживання від 06.09.2024 року. 
У судовому засіданні 04 травня 2026 року позивач ОСОБА_1 надав пояснення по суті спору та підтвердив фактичні обставини, викладені ними у позовній заяви, а також наголосив про те, що після укладення з відповідачем нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів від 04.07.2024 року, між ними були фактично припинені сімейних відносин та вони з відповідачем проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а неповнолітні діти фактично проживають разом з ним. На момент припинення стосунків, вони між собою поділили майно і відповідач отримала нерухомість, яку наразі здає в оренду, дохід від якою надає їй можливість сплачувати аліменти за договором, а також погасити виниклу заборгованість. Крім того, він планує у майбутньому придбавати майно, і щоб не виникало питань, пов`язаних з тим, що воно було придбане під час проживання однією сім`єю та не було в подальшому предметом його поділу, з метою правової визначеності, він і просить суд встановити факт припинення проживання однією сім`єю з відповідачем з липня 2024 року, оскільки вона проживає окремо і належної системної участі у повсякденному вихованні та матеріальному забезпеченні дітей не бере. Крім того, 4 травня 2026 року позивачем через систему «Електронний суд» було подано заяву, в якій він зазначає про те, що відповідач добровільно підписала нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей від 04.07.2024 року, яким прямо передбачено її обов`язок сплачувати аліменти у твердій сумі 3 000 грн. щомісячно на кожну дитину, тобто 9 000 грн. загалом на місяць, а починаючи з червня 2025 року вона фактично припинила виконання цього обов`язку, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 72 000 грн., що підтверджується письмовим розрахунком та відсутністю доказів оплати з її боку. Вимога про стягнення аліментів на майбутній період також є обґрунтованою, оскільки відповідач не виконує належним чином свого обов`язку щодо участі в утриманні дітей, а їх повсякденне матеріальне забезпечення повністю покладене на нього, а тому він просить суд визначити аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі 3 000 грн. щомісячно на кожну дитину, тобто загалом 6 000 грн. на місяць. Також він наполягає на задоволенні вимоги про встановлення факту припинення проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ним та відповідачем саме з 04 липня 2024 року, оскільки це має істотне юридичне значення, так як моменту укладення всіх нотаріальних договорів, остаточно було зафіксовано припинення таких відносин. Встановлення цього факту необхідне йому для правової визначеності в особистих і майнових правовідносинах, оскільки відповідач проживає окремо, веде власне життя, і в майбутньому може укласти новий шлюб чи вибудувати інші сімейні відносини. Крім того, встановлення судом факту припинення спільного проживання однією сім`єю є необхідним для того, щоб у подальшому не виникало спорів щодо правового режиму майна, яке буде набуте ним після 04 липня 2024 року, що є для нього принципово важливим, оскільки у разі придбання ним майна в майбутньому та настання непередбачуваних обставин, у тому числі пов`язаних із ризиками воєнного часу, він бажає, щоб таке майно без будь-яких сумнівів і спорів належало саме йому та в подальшому успадковувалося дітьми, а не ставало предметом можливих спорів щодо його належності з боку колишньої дружини, з якою фактичні шлюбні відносини вже давно припинені. 
4 травня 2026 року від відповідача через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення, в яких вона вказує про те, що після розірвання шлюбу вони дійсно позивачем певний час дійсно продовжували проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки саме позивач намагався відновити стосунки та зберегти сім`ю заради дітей. Разом із тим, відновлення повноцінних сімейних відносин між ними так і не відбулося, а після укладення 4 липня 2024 року нотаріально посвідчених договорів, якими було юридично закріплено той порядок життя, який вже фактично склався між ним, проживання разом однією сім`єю припинилося. Зазначені договори були підписані дійсно нею без будь якого фізичного чи психологічного примусу, з розумінням їх змісту і правових наслідків. На теперішній час їх син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 проживають разом із батьком, який дійсно починаючи з липня 2024 року створив для дітей те середовище проживання, яке відповідає їхнім інтересам, а тому вона не заперечую проти того, щоб діти і надалі проживали разом із ним. На даний час відновлення будь-яких сімейних чи фактичних шлюбних стосунків між нею та позивачем є неможливим, оскільки вона окремо веде власне життя і не вбачає для себе можливості повертатися до колишньої моделі спільного проживання та щоденного сімейного життя. Після припинення фактичних стосунків, позивач неодноразово намагався їх відновити, оскільки дуже її кохав і тяжко сприймав остаточний розрив, у зв`язку з чим спілкування з ним створюють для неї істотний психологічний дискомфорт, а тому вона просить суд врахувати її письмову позицію та розглядати справу без її особистої участі. Разом із тим, у частині вимог про стягнення з неї аліментів та заборгованості за договором вона просить суд відмовити, оскільки вважає, що позивач сам взяв на себе фактичний обов`язок щодо утримання, виховання та організації життя дітей та самостійно сформував такий порядок сімейного життя після розриву їх стосунків, а тому вона не погоджується з тим, щоб на неї покладався обов`язок зі сплати аліментів саме у заявленому позивачем розмірі. Вважає вимоги про стягнення з неї аліментів і заборгованості в заявленому позивачем обсязі є необґрунтованими, а питання її участі у матеріальному забезпеченні дітей підлягає оцінці судом окремо з урахуванням усіх фактичних обставин справи, а не лише виходячи з формального змісту укладених договорів. Також відповідач повідомляє суду, що вона не бажає брати на себе щоденне побутове виховання дітей та повертати їх до проживання разом з нею, оскільки вона хоче будувати власне окреме життя, як молода жінка, яка хоче реалізовувати своє право на особисте життя та власне майбутнє, а примушування її до відновлення сімейних стосунків, до спільного проживання або до повернення до тієї моделі життя, яка фактично припинилася, є недопустимим. За таких обставин, відповідач просить суд врахувати її письмову позицію у справі та надати їй належну правову оцінку при ухваленні рішення.
Вислухавши пояснення позивача, а також враховуючи заперечення відповідача, викладені у її відзиві на позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 
В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які народились в них під час перебування у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. 
04 серпня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду. . 
Позивач та відповідач не заперечували факту того, що після розірвання шлюбу, вони продовжували спільно проживати та вести побут, як одна сім`я до липня 2024 року.
Фактичне припинення між сторонами спільного проживання однією сім`єю відбулося після того, як між позивачем та відповідачем 04 липня 2024 року було укладено два нотаріально посвідчені договори, а саме : договір про сплату аліментів на дітей та договір між батьками щодо здійснення батьківських прав.
За умовами п. 2 нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. договору про сплату аліментів від 04.07.2026 року за реєстровим номером 710, сторони погодили, що оскільки діти проживають разом з батьком, мати зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. на кожну дитину до 20 числа кожного поточного місяця за наступний місяць, тобто 9 000 грн. на місяць загалом. 
За умовами нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. договору щодо здійснення батьківських прав від 04.07.2024 року за реєстровим номером 707, між сторонами було погоджено порядок їх участі у вихованні дітей, а розділом 3 умов договору, визначені права та обов`язки сторін. 
У вказаних договорах, сторони підтвердили, що їх умови відповідають дійсними намірам і не носять характеру фіктивного чи удаваного правочинів та укладаються ними у відповідності до справжньої волі та не є результатом впливу тяжких обставин або примушування. 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За таких умов, суд не може погодитись з твердженнями відповідача про нібито укладення договору про сплату аліментів з причин погіршення сімейних відносин з позивачем, а також перебування під психологічним тиском, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються тим, що сама відповідач на протязі тривалого часу не оспорювала умови цих договорів, виконувала їх, а позову про визнання їх недійсним до суду не подавала. 
У своєму відзиві на позов відповідач не заперечує самого факту нотаріального посвідчення договору, не заперечує належності їй підпису, однак не надає жодних належних доказів, які б давали суду підстави вважати, що в момент укладення договорів вона не мала власного волевиявлення. 
Самі по собі посилання на психологічний дискомфорт або сімейний конфлікт без належного доказового підтвердження не спростовують презумпції правомірності нотаріально посвідченого правочину, умови якого навпаки були спрямованні на зменшення конфлікту у родині та забезпечення правової визначеності щодо виховання та утримання дітей. 
Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості за договором про сплату аліментів, суд виходить з того, що за статтями 180, 181, 189 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а обов`язок щодо сплати аліментів може бути визначений нотаріально посвідченим договором між батьками. 
Суд погоджується з наявним у справі розрахунком заборгованості за договором про сплату аліментів, виходячи з того, що починаючи з червня 2025 року відповідач фактично не здійснювала сплату аліментів, а тому загальний борг за період з 23.06.2025 року по 26.02.2026 року (дату звернення до суду з позовом), склав 8 (вісім) місяців, що становить 72 000 гривень (8 х 9 000 грн.).
Жодного доказу часткової або повної сплати аліментів відповідачем надано не було, а твердження останньої про те, що на протязі певного часу діти проживали з нею, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. 
За таких обставин суд вважає доведеним наявність заборгованості у заявленому позивачем розмірі та вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Приходячи до такого висновку, суд також враховує умови укладеного між сторонами договору про сплату аліментів, а також викладену правову позицію у постанові КЦС ВС від 16.04.2026 року у справі № 314/5990/24 (провадження № 61-16072св25), де батько звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини з її матері, мотивуючи це тим, що після розірвання шлюбу син залишився проживати з ним. Факт проживання дитини з батьком і належного догляду підтверджувався актами обстеження матеріально-побутових умов та оцінки потреб сім`ї. Суд касаційної інстанції у справі, що переглядалася, наголосив, що право на звернення з позовом про стягнення аліментів має той із батьків, з ким дитина проживає фактично. Суд також вказав, що право дитини на кошти для життєдіяльності не може ставитися в залежність від того, чи офіційно визначено її місце проживання. До моменту вирішення спору про місце проживання дитина не може бути позбавлена належних засобів для існування. 
Щодо вимоги про стягнення аліментів на майбутній період на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд виходить з того, що в даному випадку вони не підлягають задоволенню за відсутності предмету спору, оскільки норми Цивільного та Сімейного кодексів не передбачають можливості стягувати з відповідача на постійній основі аліменти за майбутній період, коли це питання врегульоване укладеним між сторонами нотаріально посвідченим договором, який не розірвано в установленому порядку та не визнано недійсним.
За умов того, що укладений між сторонами договір передбачає строки та розмір сплати аліментів в залежності від досягнення одним із дітей певного віку, що є наслідком припинення прав та обов`язків по сплаті аліментів за цим договором, а також за умов не настання на час розгляду порушень прав позивача, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, що в свою чергу не позбавлятиме позивача, у відповідності до п. 6 договору, в майбутньому стягнути аліменти на підставі виконавчого напису нотаріуса, як це передбачено ч. 2 ст. 189 СК України. 
Щодо позовних вимог про встановлення факту припинення проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 04 липня 2024 року, суд виходить з того, що сторонами не заперечувалася та обставина, що після припинення офіційного шлюбу з 04.08.2021 року, вони продовжували проживати однією сім`єю, вести спільний побут та спільно вирішувати питання дітей. 
Разом із тим до моменту укладення нотаріальних договорів від 04.07.2024 року, фактичні сімейні відносини сторін були припинені, а відповідач самоусунулась від належної участі у сімейному житті, припинила спільне проживання з позивачем, а позивач почав самостійно забезпечувати щоденне виховання, утримання та організацію життя дітей.
Саме дата 04 липня 2024 року є процесуально обґрунтованою межею припинення таких фактичних шлюбних відносин, оскільки в цей день сторони посвідчили у нотаріальній формі відокремлені правовідносини: окреме проживання, проживання дітей з батьком та обов`язок матері окремо брати участь у їх утриманні, отже саме з 04.07.2024 року проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід вважати припиненим.
Як зазначає позивач, встановлення цього факту необхідне йому для правової визначеності в особистих і майнових правовідносинах, оскільки відповідач проживає окремо, веде власне життя, і в майбутньому може укласти новий шлюб чи вибудувати інші сімейні відносини. 
Крім того, встановлення судом факту припинення спільного проживання однією сім`єю є необхідним йому для того, щоб у подальшому не виникало спорів щодо правового режиму майна, яке буде набуте ним після 04 липня 2024 року, що є для нього принципово важливим, оскільки у разі придбання ним майна в майбутньому та настання непередбачуваних обставин, у тому числі пов`язаних із ризиками воєнного часу, він бажає, щоб таке майно без будь-яких сумнівів і спорів належало саме йому та в подальшому успадковувалося дітьми, а не ставало предметом можливих спорів щодо його належності з боку колишньої дружини, з якою фактичні шлюбні відносини вже давно припинені. 
За змістом положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі 560/17953/21 було сформовано правовий висновок про те, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, а також відсутність заперечень з боку відповідача щодо фактичного припинення між ними проживання однією сім`єю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення факту припинення таких відносин саме з 4 липня 2024 року – підлягають задоволенню, оскільки від цього факту залежатиме виникнення, зміна або припинення прав позивача на майно, яке буде придбане ним та належатиме останньому у майбутньому. 
Із встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільних дітей, через те, що вони, як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи, проживали та продовжують проживати з батьком у його житлі, який їх фактично утримує, виховує та забезпечує всім необхідним для навчання та розвитку їх здібностей, і такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом та були погоджені умовами укладеного між сторонами 04.07.2024 року нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів та участь у вихованні та утриманні дітей. 
Так, після фактичного припинення стосунків між позивачем та відповідачем, діти ОСОБА_8 та ОСОБА_5 залишилися проживати разом з батьком, який займається їх вихованням, повністю забезпечуючи всім необхідним, що не заперечувалось і самою відповідачкою, яка проживає окремо від них, але не здійснюючи витрат на їх утримання. 
Відповідно до умов вказаного договору, сторони погодили, що їх діти проживають за адресою батька, який за змістом п. 2.4 договору зобов`язується забезпечити дітям якісні умови проживання, харчування та освіти. 
З акту обстеження умова проживання, складеного представником управління служби у справах дітей 06.09.2024 року за місцем проживання позивача, вбачається, що у належній йому на праві власності квартирі з ним проживають двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебувають на його утриманні, а ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 зараз навчається у Німеччині у приватній школі. Разом в родині проживає цивільна дружина ОСОБА_10 зі своєю донькою ОСОБА_11 . 
З довідки Голови ОСББ ж/к Парковий від 09.08.2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає разом з дітьми та цивільною дружиною ОСОБА_10 з її донькою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у належній йому на праві власності квартирі. 
У правовому висновку, викладеному у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. 
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дітей за місцем їх постійного проживання разом з батьком, що буде відповідати їх інтересам, умовам договору та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21). 
При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.
Аналізуючи приведені вище норми права та розглядаючи і вирішуючи спір на засадах змагальності та диспозитивності, відповідно до положень ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить із положень статті 141 ЦПК України та покладає їх на відповідача, пропорційно задоволеній частині позовних вимог. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76–81, 141, 258, 259, 263–265, 430 ЦПК України, статтями 7, 141, 150, 157, 160, 161, 180–183, 189, 191 Сімейного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за нотаріально посвідченим договором про сплату аліментів на утримання дітей від 04 липня 2024 року у розмірі 72 000,00 гривень. 
Встановити факт припинення проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою - з 4 липня 2025 року, залишивши неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом з ОСОБА_1 , на його самостійному вихованні та утриманні.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений судовий збір в сумі 1331,20 гривень. 
Повний текст рішення складено 18 травня 2026 року. 

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук