ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 161/1468/20
провадження № 61-2751св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи: 
позивач/відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач/позивач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 року у складі судді Кихтюка Р. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 рокуу складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов мотивований тим, що з 01 листопада 2003 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2019 року. Від даного шлюбу мають двох дочок, які проживають разом з нею. Відповідач неналежно виконує обов`язки по утриманню дітей, матеріальна участь відповідача є мінливою та недостатньою для належного забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей, що є підставою для збільшення її частки в спільному майна.
За час перебування у шлюбі ними було набуто у власність рухоме майно, а саме: автомобіль «Citroen Berlingo», 2011 року випуску, який був зареєстрований за ОСОБА_2 та перебуває у його володінні.
За період шлюбних відносин сторонами також придбано земельну ділянку, площа якої становить 0,1071 га та яка знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області. Крім того, за кошти сторін як подружжя на вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок, який на момент звернення до суду з позовом являє собою зведену коробку з накритим дахом.
Разом з тим, відповідач ігнорує наміри досудового вирішення питання поділу спільного майна, а тому вона змушена звернутись до суду.
На підставі викладене, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, позивачка просила: 
визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль «Citroen Berlingo», 2011 року випуску, який був зареєстрований за ОСОБА_2 ,
стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частини майна в розмір 60 % його вартості, що становить 102 477,63 грн;
визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0,1071 га в с. Рованці Луцького району Волинської області з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436 та будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва будинку в с. Рованці Луцького району Волинської області на цій земельній ділянці;
стягнути з відповідача на її користь 60 % вартості земельної ділянки, будівельних матеріалів та виконаних робіт з будівництва будівлі.
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
Позов мотивував тим, що за час перебування у шлюбі 03 вересня 2018 року ними також набуто у власність автомобіль «KIA Sportage», 2018 року випуску, який був зареєстрований за ОСОБА_1 і який остання відчужила без його згоди. 
Враховуючи викладене просив в порядку поділу майна виділити ОСОБА_1 вказаний автомобіль та стягнути з неї на його користь грошову компенсацію 1/2 частини вищевказаного транспортного засобу у розмірі 297 017,50 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 року, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 рокупервісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано земельну ділянку площею 0,1071 га в с. Рованці Луцького району Волинської області з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436 та будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва будинку в с. Рованці Луцького району Волинської області на земельній ділянці з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості земельної ділянки в с. Рованці Луцького району Волинської області з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436 в розмірі 197 621 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку в с. Рованці Луцького району Волинської області на земельній ділянці з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436 в розмірі 171 413,50 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості автомобіля «Citroen Berlingo», 2011 року випуску, в розмірі 75 853 грн.
В іншій частині заявлених вимог первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «KIA Sportage», 2018 року випуску за його частку у спільному майні в розмірі 381 205 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 11 223,07 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом не доведено підстав, передбачених частиною 2 статті 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності та враховуючи уточнені вимоги позивачки за первісним позовом, суд вважав за можливе в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості земельної ділянки, 1/2 вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт з будівництва проведених на земельній ділянці, розташованої в с. Рованці Луцького району, кадастровий номер 0722880700:04:001:6436, тобто на момент припинення шлюбних відносин, про що вказала і не заперечила сама позивачка у заяві про розірвання шлюбу, 1/2 вартості автомобіля «Citroen Berlingo».
Зважаючи, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів стосовно продажу автомобіля автомобіля «KIA Sportage», 2018 року випуску в інтересах сім`ї, суд вважав обґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь 1/2 вартості вказаного транспортного засобу.
При перегляді рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
При обранні варіанту поділу спільного майна, суд не вийшов за межі позовних вимог, які заявлялися, оскільки позов пред`явлено саме про поділ спільного майна подружжя і суд вирішив спір саме в межах цих вимог із застосуванням комбінації способів поділу майна, передбачених законом, та визначив спосіб, який, за установлених у цій справі обставин, є найбільш прийнятним та дієвим, а також відповідає засадам розумності і справедливості.
Доводи апеляційної скарги щодо недотримання рівності часток не заслуговують на увагу, оскільки самого лише проживання дітей з позивачкою недостатньо для відступу від рівності часток. В процесі розгляду справи позивачкою не було доведено, що розмір аліментів, які одержують діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, або інших обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України: відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
03 березня 2025 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 року, постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд безпідставно не задовольнив вимогу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо відступленні від рівності часток на її користь. ОСОБА_2 мав значну заборгованість по сплаті аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей, яку він погашав ще у 2024 році. В межах розгляду справи ОСОБА_2 вказує на свій гарний матеріальний стан, що дало йому можливість збудувати будинок, в той же час при розгляді судових справ про стягнення аліментів він зазначав про скрутне матеріальне становище. На цьому ж він наголошує під час допиту в межах кримінального провадження порушеного в зв`язку з несплатою аліментів. Зазначає, що він не сплачував аліменти в період з січня 2020 року по лютий 2021 року та з квітня 2021 року по березень 2022 року, бо перебував в скрутному матеріальному становищі. У відзиві в справі про стягнення аліментів зазначає, що в період з березня 2021 року по квітень 2022 року був безробітним і лише з 01 липня 2022 року працює на посаді менеджера з мінімальною заробітною платою. Така поведінка відповідача свідчить про недобросовісну поведінку, спрямовану з одного боку на позбавлення ОСОБА_1 належної їй частки в спільному майні подружжя, а з іншого - уникнення сплати аліментів на утримання дітей. Суд даної обставини не врахував та безпідставно відмовив в задоволенні первісного позову в цій частині;
зважаючи на письмові пояснення сторін в справі, а саме відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , що в нього тяжке матеріальне становище (в справах щодо стягнення аліментів), а саме з 01 січня 2020 року по 31 березня 2020 року дохід становив 22 880 грн., з березня 2021 року по квітень 2022 року ОСОБА_2 був безробітним, та ту обставину, що ОСОБА_2 починає закупляти будівельні матеріали виключно після розірвання шлюбу, слід стверджувати, що будівельні матеріали для продовження будівництва придбані ОСОБА_2 одразу після розірвання шлюбу та є спільним майном подружжя, так як придбавались за кошти отримані ним під час перебування в шлюбі. І цегла, використана для зведення стін спірного будинку, була наявна у подружжя станом на квітень 2019 року, що вбачається з сайту Google Earth Pro, є також спільним майном подружжя. А тому, на думку ОСОБА_1 , суд безпідставно не прийняв до уваги вказані обставини, та здійснив поділ будівельних матеріалів виходячи з того, що спільно було побудовано лише фундамент, не врахувавши вартість будівельних матеріалів, які буди витрачені на зведення стін;
позивач за первісним позовом не погоджується з позицією суду, щодо стягнення з неї на користь відповідача 1/2 частини вартості транспортного засобу у відповідності до висновку експерта № 497-Е від 11 червня 2024 року, так як на її думку, станом на 2024 рік вартість автомобіля після шести років експлуатації не може бути на 168 375 грн більшою, ніж вартість нового автомобіля;
також ОСОБА_1 звертає увагу, що судом не було виконано ухвалу щодо допиту свідків, питання про виклик яких було вирішено попереднім складом суду. Суд, не допитавши свідків, позбавив її можливість представити суду всі докази на підтвердження обставин, на які вона посилалась в своєму позові;
суди не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частини спільного майна в розмірі 60 % його вартості та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У травні 2025 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_4 ,подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
у своїй касаційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 , стверджує, що на думку ОСОБА_1 суд безпідставно не задовольнив її вимогу щодо відступлення від рівності часток на її користь, з огляду на те, що ОСОБА_2 нібито мав значну заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Крім того, в касаційній скарзі скаржник стверджує, що нібито в судовому засіданні ОСОБА_1 зазначала про наявність такої значної заборгованості, однак суд це не врахував. Вказане не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 не була присутня на жодному судовому засіданні по справі № 161/1468/20. Ні ОСОБА_1 ні її представники в судових засіданнях по справі № 161/1468/20 не зазначали про наявність у ОСОБА_2 значної заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей, оскільки такої заборгованості у нього не було;
проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні обґрунтовано зауважив, що стороною позивача за первісним позовом під час розгляду справи не доведено наявності підстав, передбачених частиною 2 статті 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції Волинський апеляційний суд у своїй постанові від 21 січня 2025 року обґрунтовано зазначив, що при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя у спільному майні. При цьому суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові слушно зауважив, що доводи ОСОБА_1 щодо недотримання рівності часток не заслуговують на увагу, оскільки самого лише проживання дітей з позивачкою недостатньо для відступу від рівності часток, так як, в процесі розгляду справи позивачкою не було доведено, що розмір аліментів, які одержують діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, або інших обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України. Також Волинський апеляційний суд в оскаржуваній постанові зазначив, що відступ від рівності часток при розгляді спору про поділ майна подружжя є правом суду, а не його обов`язком;
посилання позивачки на висновки Верховного Суду у, на її думку, подібних справах є необґрунтованими, оскільки обставини та правовідносини у цих справах не є подібними;
суди правильно встановили вартість спірного майна;
доводи касаційної скарги жодним чином не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно та всебічно досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 19 березня 2025 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 року та постанови Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року відмовлено. Відкрито касаційне провадження у справі № 161/1468/20 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У липні 2025 року матеріали справи № 161/1468/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 18 квітня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, від 01 квітня 2022 року у справі № 753/7032/19, від 23 травня 2018 року у справі № 350/1697/14-ц, від 05 грудня 2018 року справі № 456/828/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 01 листопада 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2019 року.
Сторони за час перебування у шлюбі набули у власність:
- автомобіль «Citroen Berlingo», 2011 року випуску, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ;
- автомобіль «KIA Sportage», 2018 року випуску, згідно договору купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати від 03.09.2018 року, який укладений між ПрАТ «Волинь-Авто» та ОСОБА_1 ;
- земельну ділянку площею 0,1071 га в с. Рованці Луцького району Волинської області з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436;
На вказаній земельній ділянці було розпочато будівництво житлового будинку і даний факт сторонами не оспорюється.
Згідно з висновком експерта № 8616 від 18.02.2021 року ринкова вартість транспортного засобу «Citroen Berlingo», 2011 року випуску, що зареєстрований за ОСОБА_2 , на момент проведення оцінки складає 151 706,00 грн.
За висновком експерта № 201207/3_ФМ від 20 липня 2022 року вартість земельної ділянки площею 0,1071 га в с. Рованці Луцького району Волинської області з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд станом на дату проведення експертизи становить 395 242 грн.
Крім того, вартість матеріалів та виконаних робіт з будівництва проведених на земельній ділянці, розташованої в с. Рованці Луцького району, кадастровий номер 0722880700:04:001:6436 станом на дату проведення експертизи становить 1 432 671 грн.
Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року у даній справі призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої постановлено питання про вартість будівельних матеріалів та виконаних робіт з будівництва проведених на земельній ділянці, розташованої в с. Рованці Луцького району, кадастровий номер 0722880700:04:001:6436 станом на 03 вересня 2019 року, тобто на час припинення шлюбних відносин між сторонами і згідно висновку експерта №201207/3_ФМ_Д від 09 листопада 2022 року вартість будівельних матеріалів та робіт на вказану дату становить 342 827 грн.
Автомобіль «KIA Sportage», 2018 року 27 серпня 2019 року відчужено відповідачкою ОСОБА_1 на користь її батька ОСОБА_5 ;
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 . 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19)).
Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19))
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України).
Касаційний суд вже підкреслював, що:
учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;
невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Касаційний суд вже звертав увагу, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином:
по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України);
по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).
При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2021 року в справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20)).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23) вказано, що:
«невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.
Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати».
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). 
У справі, що переглядається:
звертаючись з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 посилалась на те, що є підстави для збільшення її частки у спільному майні, оскільки відповідач неналежно виконує обов`язки по утриманню дітей, матеріальна участь відповідача є мінливою та недостатньою для належного забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей ;
задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що стороною позивача за первісним позовом під час розгляду справи не доведено наявності підстав, передбачених частиною 2 статті 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності та враховуючи уточнені вимоги позивачки за первісним позовом, суд вважав за можливе в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості земельної ділянки, 1/2 вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт з будівництва проведених на земельній ділянці, розташованої в с. Рованці Луцького району, кадастровий номер 0722880700:04:001:6436, тобто на момент припинення шлюбних відносин, про що вказала і не заперечила сама позивачка у заяві про розірвання шлюбу, 1/2 вартості автомобіля «Citroen Berlingo»%
суди встановили, що сторони за час перебування у шлюбі набули у власність:
- автомобіль «Citroen Berlingo», 2011 року випуску, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ;
- земельну ділянку площею 0,1071 га в с. Рованці Луцького району Волинської області з кадастровим номером 0722880700:04:001:6436, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.08.2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ;
також, як з`ясовано судом, на вказаній земельній ділянці було розпочато будівництво житлового будинку і даний факт сторонами не оспорюється;
але апеляційний суд не звернув уваги, що аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:
рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року у цивільній справі №161/1495/20, ухвалено стягувати з ОСОБА_2 , в користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 28 січня 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття;
рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 161/5211/22 позов ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 23 вересня 2020 року по 28 лютого 2022 року у розмірі 40 102,24 грн. У вказаній справі встановлено, що матеріальний стан ОСОБА_2 дозволяв йому своєчасно та у повному обсязі сплачувати аліменти, проте він їх сплачував невчасно, у зв`язку з чим йому нарахована пеня за прострочення такої сплати;
отже, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені обставини та пояснення позивача уваги не звернув, не дослідив в повному обсязі докази на підтвердження наявності підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, а обмежився лише формальним зазначенням про відсутність обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток, чим порушили вимоги щодо повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи;
За таких обставин, апеляційний суд передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції в оскарженій частині. 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Тому постанову апеляційного суду в оскарженій частині вимог первісного позову слід скасувати, а справу передати у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . 
Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15).
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя (див. пункти 51-52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц).
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 274/3360/22).
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14 (провадження № 61-10442св18) зазначив, що під час розгляду спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають керуватися правом одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного майна він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 у якому просив виділити ОСОБА_1 автомобіль «KIA Sportage», 2018 року випуску, який був зареєстрований за ОСОБА_1 і який остання відчужила без його згоди та стягнути з неї на його користь грошову компенсацію 1/2 частини вищевказаного транспортного засобу у розмірі 297 017,50 грн;
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів стосовно продажу автомобіля автомобіля «KIA Sportage», 2018 року випуску в інтересах сім`ї, а тому суд вважав обґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь 1/2 вартості вказаного транспортного засобу; 
суди встановили, що:
сторони з 01 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2019 року;
згідно з договором купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати від 03 вересня 2018 року, який укладений між ПрАТ «Волинь-Авто» та ОСОБА_1  сторони набули у власність автомобіль «KIA Sportage», 2018 року випуску;
27 серпня 2019 року вказаний автомобіль, відчужено відповідачкою ОСОБА_1 на користь її батька ОСОБА_5 ;
але аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2023 року у справі № 161/8171/23 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЛ Кісов» про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу відмовлено. Рішення суду мотивоване тим, що в судовому засіданні не доведено, що відповідачі уклали між собою договір купівлі продажу автомобіля лише з метою уникнення розподілу спільного майна, яке було набуте за час шлюбу, а також не доведено, що між позивачем та ОСОБА_1 , до розірвання шлюбу, існував спір щодо розподілу спільного майна. Достатніх і допустимих доказів на підтвердження факту, що позивач не знав про відчуження транспортного засобу відповідачем ОСОБА_1 і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя, стороною позивача не надано;
вказане судове рішення позивачем не оскаржувалося та набрало законної сили;
суди не звернули уваги на зазначені обставини та дійшли помилкового висновку щодо покладення на ОСОБА_1 обов`язку доказування використання коштів, отриманих від відчуження автомобіля, в інтересах сім`ї;
враховуючи преюдиційні обставини, які встановлені в рішення суду у справі № 161/8171/23, автомобіль «KIA Sportag» був придбаний та проданий ОСОБА_1 під час перебування сторін у шлюбі. Доказів, що автомобіль був проданий не в інтересах сім`ї та без дозволу іншого з подружжя позивачем не надано;
отже, судові рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 . 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частини спільного майна в розмірі 60 % його вартості та судові рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частини спільного майна в розмірі 60 % його вартості скасувати та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; судові рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частини спільного майна в розмірі 60 % його вартості скасувати та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 та постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в частині задоволення зустрічного позову  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2024 та постанова Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в скасованих частинах втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко