Справа № 457/1654/25
провадження №2-о/457/37/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 червня 2026 року м. Трускавець

Трускавецький  міський суд Львівської області
в складі головуючого-судді Грицьківа В.Т.,
секретар судового засідання Ринди О.О.,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган опіки та піклування Трускавецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, –

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 28.10.2025 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, заінтересовані особи: орган опіки та піклування Трускавецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Заява мотивована тим, що він до введення воєнного стану в Україні проживав у м. Маріуполь Донецької області. Він та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 . Його шлюб з ОСОБА_2 було розірвано 13.05.2003. Після розірвання шлюбу вони намагалися відновити сімейні відносини, внаслідок чого народився їхній спільний син. Через відсутність спільних інтересів, непримиренні розбіжності у поглядах на сімейне життя відновлення сім`ї не відбулося. Фактично піклування, утримання та виховання їхнього сина з моменту народження у поданий час здійснює він як батько. ОСОБА_2 всупереч його бажанню позбавила його батьківських прав щодо їхнього сина. Після цього вона почала виявляти до нього вороже ставлення. У зв`язку з повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України він та його син, ОСОБА_3 , покинули житло у Маріуполі, впродовж певного періоду часу вони проживали у Зпорізькій області, а наразі проживають у м. Трускавець Львівської області. Мати дитини, ОСОБА_2 , їхнього спільного сина залишила і, наскільки йому відомо, на даний час перебуває на окупованій території російською федерацією. ОСОБА_2 дуже рідко підтримувала зв`язок з сином, а згодом почала агітувати його повернутися на тимчасово окуповану територію. 17.11.2023 вона отримала громадянство російської федерації, про що повідомила сина та демонструвала відповідний паспорт. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30.06.2023 визнано його батьківство щодо сина ОСОБА_3 та передано дитину на його виховання. Служба у справах дітей Львівської міської ради поставила його сина на первинний облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах та залишаються без належного батьківського піклування. Завдяки оперативному реагуванню з його боку наказом Служби у справах дітей Львівської міської ради № 398 від 21.08.2023 його сина було знято з первинного обліку та повністю повернуто на його постійне піклування і виховання. 01.10.2025 його було зупинено працівниками працівниками територіального центру комплектування та соціальної підтримки з метою перевірки даних для мобілізації. Йому було вручено повістку про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки на 30.10.2025. Оскільки у нього немає іншої можливості підтвердити факт, що він самостійно утримує та виховує сина, просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина – ОСОБА_3 . 
Ухвалою судді від 29.10.2025 у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: орган опіки і піклування Трускавецької міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини відмовлено. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 06.05.2026 ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 29.10.2025 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Відповідно до ухвали судді Трускавецького міського суду Львівської області від 28.05.2026 заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: орган опіки і піклування Трускавецької міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також залучено до участі в розгляді справи в якості заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав подану ним заяву та просив задоволити вимоги заяви з наведених у ній підстав. Пояснив, що 01.10.2025 до нього прийшла повістка про виклик до військкомату. У ТЦК він пред`явив наявні у нього документи на підтвердження факту самостійного виховання ним неповнолітньої дитини, на що отримав відповідь, що йому слід звернутися до суду з відповідною заявою. З дружиною він давно не проживає, вони розлучилися, спроби зберегти сім`ю виявилися безрезультатними. На даний час мати дитини ОСОБА_3 проживає на тимчасово окупованій території, чим дуже пишається. Про це йому відомо, оскільки час від часу вона пише повідомлення своєму синові.
Допитаний у судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_3 пояснив, що він проживає разом з батьком з другого класу. Він почав жити з батьком, коли вони ще жили у Маріуполі. Коли почалася війна, вони виїхали до Запоріжжя разом з мамою, але одного дня вона поїхала геть і сказала, що повертається до Маріуполя. З тих пір вона рідко виходить на зв`язок, іноді пише йому повідомлення, зокрема, скидала йому через месенджер Telegram свій російський паспорт. Час від часу мама передає кошти на його утримання. Гроші перекидує на картку батькові або безпосередньо йому. 
Представники заінтересованих осіб - органу опіки та піклування Трускавецької міської ради та ІНФОРМАЦІЯ_2 – у судове засідання не з`явилися, з заявами чи клопотаннями до суду не зверталися. 
З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, заслухавши учасників судового засідання, суд приходить до наступних висновків.
Згідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У судовому засіданні встановлено, що згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30.06.2026 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /арк. справи 17-20/. З наказу управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської обласної ради № 398 від 21.08.2023 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знято з первинного обліку дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у зв`язку з поверненням дитини до батька – ОСОБА_1 /арк. справи 16/. 
Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 31.08.2023 Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /арк. справи 15/. Слід зазначити, що шлюб між батьками дитини – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – розірвано 13.05.2003 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 02.04.2019 Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області /арк. справи 38/. 
Відповідно до довідок № 1331-5003835061 від 06.10.2025 та № 1331-5003835065 від 06.10.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взято на облік як внутрішньо переміщених осіб управлінням праці та соціального захисту населення Трускавецької міської ради, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 /арк. справи 11-12/.
Факт проживання заявника та його сина за вказаною вище адресою підтверджується актом про фактично проживаючих осіб від 13.10.2025 /арк. справи 36/.
Згідно з актом обстеження умов проживання від 25.10.2025, складеного службою у справах дітей Трускавецької міської ради, квартира АДРЕСА_2 (за місцем проживання заявника та його сина) придатна для проживання; в ОСОБА_4 є окреме спальне місце (ліжко), є місце для підготовки уроків (стіл у залі); неповнолітній навчається у Комунальному ліцеї «Маріупольський ліцей м. Києва» (фізико-математичний профіль); відповідно до заяви та зі слів ОСОБА_1 вони з сином проживають у м. Трускавець з 2023 року; зі слів ОСОБА_4 , стосунки з батьком добрі, знаходять спільну мову, з мамою спілкується виключно у соцмережах, так як вона залишилася проживати у м. Маріуполь Донецької області та має своє особисте життя /арк. справи 33-34/. 
З представлених представником заявником копій похвальних листів, виданого ОСОБА_3 за високі досягнення у навчання 30.05.2025 Запорізькою гімназією № 104 Запорізької міської ради /арк. справи 22, 24/, характеристики учня Запорізької гімназії № 104 ОСОБА_3 /арк. справи 23/, особової справи учня Запорізької гімназії № 104 ОСОБА_3 /арк. справи 25-32/ судом встановлено, що після початку війни та у зв`язку з цим виїзду з міста Маріуполь батько дитини сумлінно ставився до навчання та виховання дитини. Разом з тим наведене, лише підтверджує факт належного виконання заявником своїх батьківських обов`язків, однак саме по собі не свідчить про те, що заявник самостійно виховує дитину віком до 18 років в аспекті правового зв`язку такого факту з правом, передбаченим ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану.
З приводу копії паспорта ОСОБА_2 як громадянки російської федерації, виданого 17.11.2023, суд зазначає наступне. У матеріалах справи міститься копія зазначеного документа, на якій стоїть відмітка «З оригіналом згідно» /арк. справи 39/. У судовому засіданні зі слів неповнолітнього свідка ОСОБА_3 встановлено, що мати після отримання паспорта громадянки російської федерації прислала йому на телефон копію цього документа, однак у судовому засіданні сторона заявника не надала оригінал документа для огляду з метою пересвідчитися у його достовірності. На думку заявника ОСОБА_1 , саме копія паспорта ОСОБА_2 як громадянки російської федерації є прямим доказом того, що остання покинула сім`ю, проживає на тимчасово окупованій території у м. Маріуполь. Одночасно з відповіді № 2936059 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована як внутрішньо переміщена особа УСЗН Запорізької МР по Дніпровському району, статус: діюча, фактична адреса проживання: АДРЕСА_3 . Зазначена довідка суперечить твердженню заявника про те, що мати дитини – ОСОБА_2 – покинула територію України та проживає на тимчасово окупованій території. 
Суд критично оцінює як доказ, долучений до матеріали справи на підтвердження факту самостійного виховання батьком дитини, – копію диплома всеукраїнського турніру з таеквон-до ІТФ серед дітей та юнаків ОСОБА_5 нагороджений за перше місце в розділі «спаринг» серед хлопчиків віком 9-10 років ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) /арк. справи 21/, оскільки таке досягнення отримано дитиною ще за період спільного проживання з обома батьками. До матеріалів справи долучено похвальні листи, отримані ОСОБА_3 , за високі досягнення у навчанні 31.05.2024, 30.05.2025 Запорізькою гімназією № 104 Запорізької міської ради, що збігається з фактичною адресою матері, а не батька. У судому засіданні заявник стверджував, що дитина навчається у Маріупольському ліцеї м. Києва, хоча характеристика з місця навчання /арк. справи 23/, похвальні листи /арк. справи 22, 24/, особова справа учня видані та складені саме Запорізькою гімназією № 104 /арк. справи 25-32/. Крім того, з характеристики учня 8-а класу Запорізької гімназії № 104 Запорізької міської ради ОСОБА_3 не вбачається, що дитина навчається у цьому навчальному закладі дистанційно: натомість у характеристиці зазначено, що ОСОБА_4 ставиться відповідально до громадських доручень, користується повагою серед викладачів, має авторитет серед товаришів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями класу.
Частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Зі слів свідка ОСОБА_3 встановлено, що мати переказує на рахунок батька чи його рахунок кошти, що свідчить про те, що матір дитини не ухиляється від свого обв`язку утримувати свою дитину. 
Частинами 3, 4 статті 155 СК України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Частиною 2 статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
У судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
За вказаних обставин, врегулювання порядку виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини в позасудовому порядку у такий спосіб, внаслідок якого більший тягар з виховання дитини покладено на заявника, не свідчить про те, що заявник самостійно виховує дитину в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки така домовленість не позбавляє матір дитини батьківських прав і не залишає дитину без материнського виховання.
Відмовляючи у задоволенні даної заяви, суд бере до уваги, що надані заявником докази в жодному разі не підтверджують відсутність матері в житті дитини, неможливість спілкування з нею, надання нею фінансової допомоги, тощо.
Крім того, твердження заявника про те, що мати дитини проживає на тимчасово окупованій території та є громадянкою російської федерації, у судовому засіданні підтверджені не були, а судове рішення не може грунтуватись на припущеннях.
На думку суду, встановлення факту самостійного виховання сина не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві. Утримання дитини батьком є законним обов`язком та не потребує встановлення судом з тією метою, про яку зазначив заявник.
У справі, що розглядається, факт самостійного виховання неповнолітньої дитини є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Разом з тим, з огляду на встановлений ст. 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, слід обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та/або звільнення з військової служби на підставі ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Тому, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, потрібно досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними/винятковими/неординарними/особливими) у конкретних життєвих ситуаціях.
В умовах особливого періоду (воєнного стану) не можна допускати зловживання процесуальними правами шляхом застосування способів захисту сімейних прав, інтересів дитини, тощо, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч. 4 цієї статті визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав.
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Враховуючи вищенаведене, оскільки факт самостійного виховання заявником неповнолітньої дитини в аспекті правового зв`язку такого факту з правом, передбаченим абз.12 пп.г, п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не знайшли свого підтвердження під часу судового розгляду, так як матір дитини не позбавлена батьківських прав, зобов`язана належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, а тому суд приходить до висновку, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, відсутні.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 263-265, 319 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні заяві ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган опіки та піклування Трускавецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Заявник: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Заінтересовані особи: 
- орган опіки та піклування Трускавецької міської ради, юридична адреса: Львівська обл., м.Трускавець, вул. Бориславська, 2; 
- ІНФОРМАЦІЯ_1 , юридична адреса: АДРЕСА_5 .
Рішення у повному обсязі виготовлено 29.06.2026.
Суддя:	  	В.  Т.  Грицьків