Справа № 157/164/26
Провадження № 2-др/157/5/26

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	місто Камінь-Каширський	

Камінь-Каширський районний суд Волинської області
у складі головуючого – судді Ходачинського Р.О.,
за участю секретаря судового засідання Кисляка Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача Логош Тетяни Василівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
01.05.2026 представник позивача подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якій просила поновити строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення, ухвалити додаткове рішення у справі № 157/164/26, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Заочним рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 23.04.2026 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 07.06.2023-100000617 від 07.06.2023 року в розмірі 12586 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішувалося. У позовній заяві представник позивача зазначила, що сторона позивача надає попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи і який включає судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі орієнтовно 6000 грн та повідомляє, що докази понесення судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, оскільки за домовленістю сторін, оплата правничої допомоги здійснюється після винесення судом позитивного рішення за позовом.
Сторони у судове засідання не з`явилися.

Проаналізувавши матеріали справи суд вважає заяву представника позивача про стягнення понесених судових витрат такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Враховуючи, що ТОВ «Споживчий центр» із позовною заявою звернувся до суду через підсистему «Електронний суд», а заочне рішення суду від 23.04.2026 було доставлено до його електронного кабінету 27.04.2026, суд дійшов висновку, що позивач, подавши заяву про ухвалення додаткового рішення через підсистему «Електронний суд» 01.05.2026, не пропустив п`ятиденний строк для подання доказів про розмір витрат, які він сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 259 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Частиною 1 ст. 246 ЦПК України передбачено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано:
1) договір № 01/25-СЦ про надання правничої допомоги від 01.04.2025, укладений між Адвокатським об`єднанням «ЛЕКС ВЕРІТАС» в особі керуючого партнера - адвоката Моісейнко М. Ю. та ТОВ «Споживчий центр»;
Відповідно до умов цього договору (п.1.1 договору), виконавець бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та умовах, передбачених договором. Згідно п. 1.2 договору, сторони погодили обсяг робіт, які виконавець зобов`язується виконати, п. 1.4 договору замовник зобов`язується оплачувати послуги виконавця, в тому числі судові.
Згідно з п. 3.1 договору вартість послуг визначається наступним чином: 6000,00 грн, за один позов, без врахування вартості поштових витрат та судового збору, які замовник сплачує самостійно.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 1.3. договору сторони погодили, що перелік фізичних осіб (боржників), у відповідності до п. 1.2 визначається додатковими угодами до договору. Однак, до матеріалів справи позивачем такої додаткової угоди подано не було;
2) додаткову угоду № 6 від 31.12.2025 до договору № 01/25-СЦ про надання правничої допомоги від 01.04.2025, у якій сторони договору домовилися змінити строк дії основного договору до 31.12.2026;
3) довіреність № 3112/25-14 від 31.12.2025, якою ТОВ «Споживчий центр» уповноважує свого юристконсульта Логош Тетяну Василівну здійснювати представництво інтересів товариства у судових органах у справах про стягнення заборгованості з позичальників за укладеними кредитними договорами.
Долучено також відповідний наказом про прийняття на роботу від 11.04.2025 та посадову інструкцію юрисконсульта із наявними підписами Логош Т.В., а також Пилипчук А.С., яка підписувала позовну заяву у справі);
4) платіжну інструкцію № СЦ00101513 від 30.04.2026, надавач платіжних доручень АТ «ПУМБ», отримувач Адвокатським об`єднанням «ЛЕКС ВЕРІТАС», сума 6000 грн. Призначення платежу: оплата за надання правничої допомоги згідно угоди № 1 до договору № 01/25-СЦ від 01.04.2025, за позовом до ОСОБА_1 ;
5) звіт про виконану роботу відповідно до договору № 01/25-СЦ про надання правничої допомоги від 01.04.2025 по клієнту ОСОБА_1 від 29.04.2026 з якого вбачається, що адвокат Моісеєнко М.Ю. склав цей звіт про виконання роботи, зокрема: сформовано запит на складання розрахунку ціни позову та отримання переліку доказів, складено позов, роздруковано позов з додатками, замовлено сплату судового збору, проведена детальна консультація.
Верховний Суд неодноразово зазначав те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

З матеріалів справи встановлено, що через підсистему «Електронний суд» представником ОСОБА_2 , (а.с. 8) за дорученням позивача до суду було подано позовну заяву до ОСОБА_1 .
При цьому з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 діяла у справі не як адвокат, а як працівник ТОВ «Споживчий центр», що підтверджується відповідними наказами (а.с. 23, 25), а також посадовою інструкцією юрисконсульта відділу позовної роботи ТОВ «Споживчий центр», у якій наявний її підпис про ознайомлення 01.02.2025.
Зі змісту звіту про виконану роботу відповідно до договору № 01/25-СЦ про надання правової допомоги від 01.04.2025 по клієнту ОСОБА_1 вбачається, що даний документ складений одноособово керуючим партнером Моісеєнком М.Ю., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, тобто від власного імені, а не від імені адвокатського об`єднання з яким позивач уклав договір. Суд також зауважує, що звіт підпису замовника послуг не містить.
Оцінюючи зазначені у звіті послуги за критерієм їх реальності, дійсності та необхідності, а також розумності таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи суд констатує, що позивач ТОВ «Споживчий цент», маючи у штаті юрисконсультів з позовної роботи, обов`язки яких визначені у Розділі 2 посадової інструкції (зокрема готують документи правового характеру, представляють інтереси Товариства у судах тощо), не довів реальність, обґрунтованість та необхідність витрат, здійснених АО «ЛЕКС ВЕРІТАС» саме на правову роботу.
Матеріали цивільної справи, а також долучені до заяви про ухвалення додаткового рішення, не містять достатніх доказів того, що АО «ЛЕКС ВЕРІТАС» погодило із ТОВ «Споживчий центр» підготовку позовної заяви про стягнення із відповідача кредитних коштів та факту виконання вказаних робіт саме адвокатським об`єднанням, а також склало та роздрукувало позов, замовило сплату судового збору, провело консультацію тощо.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВС від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, види робі та/або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону. Витрати на оплату робіт та послуг адвоката, про відшкодування яких заявлено вимогу, мають бути виконані саме тим адвокатом, з яким укладено договір.
Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на правову допомогу належить відмовити, оскільки матеріали справи не містять доказів надання АО «ЛЕКС ВЕРІТАС» таких послуг позивачу у цій справі.
Керуючись ст. 133, 137, 141, 246, 259, 270 ЦПК України, суд
вирішив:
Відмовити у задоволенні заяви представника позивача Логош Тетяни Василівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Додаткове рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, код ЄДРПОУ 37356833.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя	Роман ХОДАЧИНСЬКИЙ