Справа № 203/1879/24
Провадження 2/201/326/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року        м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Покопцевої Д.О.,
секретаря – Тоцької Л.В., 
за участі адвоката – Богемської С.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Терміус» про визнання недійсним акту приймання-передачі майна, визнання протиправними та скасування записів в державному реєстрі речових прав, відновлення становища, що існувало до порушення прав, зобов`язання вчинити певні дії, треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мамонова Галина Михайлівна, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцин Ігор Анатолійович - 

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначила, що її баба по батьку, ОСОБА_2 , як титульний власник за життя розпорядилася набутими в період шлюбу з ОСОБА_3 33/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , передавши актом приймання-передачі від 04.10.2018р. цю частину будинку до статутного капіталу відповідача. 
Позивачка вважає, що її баба не підписувала вказаного акту, її дід ОСОБА_3 (як співвласник) не давав згоди на передачу 33/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 до статутного капіталу, державний реєстратор викладене не перевірив і прийняв протиправне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивачки ОСОБА_3 . 
Їх син, батько позивачки ОСОБА_4 , відмовився від належної йому спадщини на її (позивачки) користь. 
Вказуючи, що спірні 33/100 домоволодіння АДРЕСА_1 мають увійти у склад спадщини, позивачка просить суд:
-визнати недійсним акт приймання-передачі майна від 04.10.2018р., що підлягає державній реєстрації, до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРМІУС"» (ідентифікаційний код 41656546), укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , справжність підписів на якому посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним Ігорем Анатолійовичем;
-визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4354868 від 18.10.2018 р. (запис № 28423646 у державному реєстрі речових прав) державного реєстратора Семенуха Іван Олегович Дніпровська філія комунального підприємства реєстрація нерухомості права власності на 33/100 за власником ТОВ "ТЕРМІУС", КоД ЄДРПОУ: 41656548, адреса: України, інд: 49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Гагаріна, будинок №58;
-відновити становище, яке існувало до порушення прав позивача на 33/100 частини домоволодіння шляхом відновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 4716130 від 22.02.2008 року на домоволодіння по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на земельній ділянці розміром 757 кв.м.; 
-зобов?язати приватного нотаріуса Мамонову Галину Михайлівну нотаріальну контору включити до складу спадщини об?єкт нерухомого майна - домоволодіння по АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці розміром 757кв.м. 
Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Богемська С.О., заявою від 28.01.2026р. просила, зокрема, закрити підготовче провадження, справу призначити до розгляду по суті. В судові засідання з розгляду по суті, призначені на 05.03.2026р., 13.04.2026р. не з`явилася, причин неявки не сповістила, заяв про відмову від позову, залишення позову без розгляду, закриття провадження, розгляд справи без її участі не подавала. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 частини другої цієї статі, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених у законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише за сукупності певних установлених законом умов: а) належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; б) повторної неявки позивача в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль неявка; в) ненадходження від позивача клопотання (заяви) про розгляд справи за його відсутності; г) його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 24.04.2024р. у справі № 552/2497/22. 
Згідно з ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі повідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Ст. 223 ЦПК України визначено наслідки неявки в судове засідання учасника справи.
Відповідно до ч.1, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зазначена норма дисциплінує зокрема, й позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. 
За змістом ст.43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Суд також враховує, що всі докази у справі зібрані впродовж підготовчого провадження і впродовж судового розгляду сторони не повідомили про наявність інших доказів, які не могли бути подані на підготовчому провадженні, тому вважає, що нез`явлення позивачки та її представника не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся неодноразово рекомендованою поштою з повідомленням, вся направлена судова поштова кореспонденція повернута неврученою за спливом строку зберігання (а.с.84,96, 103) та за відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с.108, 112,174, 179, 204,208), у судові засідання не з`являвся, відзиву не подав, про причини неявки не сповістив. 
Третя особа приватний нотаріус приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мамонова Г.М. подала заяву про розгляд справи без її участі за зайнятістю (а.с.90). 
Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцин І.А. направив пояснення (а.с.83, 87), якими повідомив, що до відомостей реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2018 рік за реєстровим №1352 була вчинена інша нотаріальна дія від імені інших осіб. Підпис на оспорюваному акті приймання-передачі проставлено не його, печатка має овальну форму, що дає підстави вважати, що вона також не є дійсною. Крім цього, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при засвідченні справжності підписів присвоюється кількість реєстрових номерів відповідна кількості осіб, справжність підписів яких засвідчується. В судові засідання не з`являвся. 
Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Згідно витягу з реєстру Дніпровської територіальної громади від 19.10.2023р., позивачка зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а.с.18). 
Згідно копії свідоцтва про народження, її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.19). 
Згідно копії свідоцтва про народження батька позивачки, ОСОБА_4 , його батьком (дідом позивачки) є ОСОБА_3 , матір`ю (бабою позивачки) ОСОБА_2 (а.с.20). 
Дід та баба позивачки уклали шлюб 17.03.1973р. (а.с.23). 
Згідно копії договору купівлі-продажу від 20.11.1995р., ОСОБА_6 продав, ОСОБА_2 купила 33/100 житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці розміром 757кв.м. На вказаній земельній ділянці розташований А-1 жилий будинок (цегл), Б-зубной каб. (цегл), В – погреб (цегл), 1-8 – огорожа, 1,11,111 – мощення. Відчужується 33/100ч., що складається із: в жилом буд. А-1 1-1 жила 27,3кв.м., 1-4 – туалет 1,2 кв.м., 1-5 коридор 4,0кв.м. , у прибудові А11 1-9 – спрортзал 21,2кв.м., 1-7 – роздягальня 5,0кв.м., 1-8 кладова 8,5кв.м., частина 1-0 6,2 кв.м., погріб В, соор № 3,5.11 (а.с.21-22). 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.33-34, 151-155), у Реєстр прав власності на нерухоме майно 12.02.2004р. внесено запис про власника 67/100 частин цього нерухомого майна ОСОБА_7 , 22.02.2008р. внесено запис про власника 33/100 частин цього нерухомого майна ОСОБА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 4716130. 
Надалі, 23.10.2017р. ОСОБА_7 актом приймання-передачі майна передав свою частку будинку до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Терміус» (а.с.153). 
Актом від 04.10.2018р. приймання-передачі майна, що підлягає державній реєстраціїх до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Терміус», ОСОБА_2 передала, а директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Терміус» ОСОБА_8 прийняв до статутного капіталу 33/100 домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.28). Згідно вказаного на звороті акту, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцин І.А. встановив особи ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , їх дієздатність та повноваження перевірив, засвідчив справжність їх підписів. Дніпровська гімназія № 112 Дніпровської міської ради надала інформацію, що 04.10.2018р. ОСОБА_2 , згідно табелю обліку робочого часу, знаходилася на робочому місці, час прибуття на роботу та завершення робочого дня вказати неможливо, оскільки ця інформація через плин часу не збереглась (а.с.166). 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , запис про ОНМ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно погашено 18.10.2018р., на підставі створено новий ОНМ (а.с.155).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачки ОСОБА_2 (а.с.24).
Надалі відповідачем у цій справі - Товариством з обмеженою відповідальністю «Терміус» - вчинено дії щодо передачі права власності на житловий будинок в цілому, а саме, 01.12.2018 року право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_9 . Правовою підставою для переходу права власності від ТОВ "Терміус" до ОСОБА_9 та реєстрації за останньою права власності будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначений документ під назвою "договір купівлі-продажу № 11 від 30.11.2018 та акт приймання-передачі" (а.с.152зв). 
Потім, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , право власності житлову будівлю загальною площею 1 866,3 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна 1709364612101) перейшло від ОСОБА_9 до ОСОБА_10 .
Правовою підставою для державної реєстрації переходу права власності є договір про припинення зобов`язання переданням відступного, що був укладений між вказаним особами 15.11.2018 та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. в реєстрі за № 1046. Державна реєстрація права власності за ОСОБА_10 на підставі вказаного договору проведена 08.11.2021 державним реєстратором Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Лесько О.В. (а.с.152зв-153).
08.12.2022р. право власності на зазначений вище об`єкт нерухомого майна перейшло від ОСОБА_10 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий експертно-технічний центр "Промдіагностика". Правовою підставою для переходу права власності є передача ОСОБА_10 вказаного майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий експертно-технічний центр "Промдіагностика", що оформлено рішенням від 08.12.2022 № 08/12/-2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий експертно-технічний центр "Промдіагностика" та актом приймання-передавання нерухомого майна від 08.12.2022 між ОСОБА_10 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий експертно-технічний центр "Промдіагностика" (а.с.151-151зв). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивачки ОСОБА_3 (а.с.25). 

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).
Диспозитивність – один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83гс21).
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 /провадження № 61-2417сво19/).
Згідно з ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеженій у його здійсненні.
Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини, на яке спадкоємці за законом одержують право на спадкування, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Позивачка, вказуючи, що вона є спадкоємицею, на захист свого права власності, яке в неї виникло з моменту відкриття спадщини, подала суду вимоги до Товариство з обмеженою відповідальністю «Терміус» про визнання недійсним акту приймання-передачі майна від 04.10.2018р., визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4354868 від 18.10.2018 р. (запис № 28423646 у державному реєстрі речових прав) державного реєстратора Семенуха І.О., відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача на 33/100 частини домоволодіння шляхом відновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 4716130 від 22.02.2008 року на домоволодіння по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на земельній ділянці розміром 757 кв.м. та зобов?язати приватного нотаріуса Мамонову Галину Михайлівну нотаріальну контору включити до складу спадщини об?єкт нерухомого майна - домоволодіння по АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці розміром 757кв.м. 
Судом з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що зараз власником житлового будинку АДРЕСА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий експертно-технічний центр "Промдіагностика".
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України).
Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (див., зокрема, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 712/9803/20, провадження № 61-12639св22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У пунктах 114-117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що «для витребування майна не є ефективним способом захисту права власника оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за продавцем (спадкоємцем) також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (див. п. 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права і в інших постановах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)).
За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідні правові висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).
У випадку, коли майно, відчужене за правочином, намагається повернути собі сторона цього правочину, то вона для цього повинна мати підставу діяти всупереч власному волевиявленню, втіленому у цьому правочині, тобто мають бути підстави для визнання правочину недійсним і він має бути визнаний судом недійсним. Натомість, якщо власник домагається у суді повернення йому майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, стало предметом правочинів з відчуження, стороною яких він не був, належним способом захисту є лише витребування цього майна (Постанова Великої палати Верховного суду від 04.03.2026р. у справі № 922/5241/21). 
.Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) /див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 442/2640/20, провадженя № 61-16128св21/.
До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) /див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 752/18246/21, провадження № 61-10623 св 23/.
Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 757/61314/18-ц, провадження № 61-17763св21).
Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 569/1158/20, провадження № 61-9944св21).
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 395/838/20, провадження № 61-6322св22).
За встановлених у справі обставин, вбачається, що ефективним способом захисту права позивачки є саме віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, проте така позовна вимога у даній справі не заявлялась, а тому в силу диспозитивності цивільного процесу наразі судом відповідне питання вирішенню не підлягає.
З огляну на наведено слід відмовити у задоволенні позову, судові витрати залишити за позивачкою. 
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Терміус» про визнання недійсним акту приймання-передачі майна, визнання протиправними та скасування записів в державному реєстрі речових прав, відновлення становища, що існувало до порушення прав, зобов`язання вчинити певні дії, треті особи - приватний нотаріус Мамонтова Галина Михайлівна, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рукавіцин Ігор Анатолійович. 

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. 

Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів. 

Суддя:          Д.О. Покопцева