Справа № 130/3570/25
Провадження № 22-ц/801/1007/2026
Категорія: 36
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року	Справа № 130/3570/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Берегового О.Ю. (суддя - доповідач),
суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Козюми Д.О.,
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА Вінниця» 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА Вінниця» про визнання права споживача не оплачувати спожиту ним електроенергію, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року, постановлене місцевим судом за головування судді Грушковської Л.Ю., дата складення повного рішення 27 лютого 2026 року,

встановив:

У листопаді 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області із даною позовною заявою, в якій просив визнати, що умови договору починають виконуватись з дати, зазначеної споживачем в заяві-приєднанні, після чого договір набирає чинності; визнати порушення відповідачем надавати споживачу заяву-приєднання; на підставі п. 1 ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України визнати право споживача ОСОБА_1 на виконання ним обов`язку відповідача надавати споживачу ОСОБА_1 заяву-приєднання для зазначення в цій заяві дати початку електричної енергії для набуття договору чинності та початку постачання електричної енергії.
Обґрунтовуючи зазначену заяву позивач зазначає, що на протязі п`яти років спорів з відповідачем останній стверджує, що рішенням у справі №130/893/20 він звільнений від обов`язків законів України про виконання ним умов договору постачання електроенергії.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1 у повному обсязі.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням  ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Крім того, скаржник просить апеляційний суд на підставі п.6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України встановити обставини, зазначення у розділі 3.4, 13.1, 13.2, укладеного між сторонами договору, які на його думку повністю спростовують резолютивну частину оскаржуваного рішення.
26 березня 2026 року до Вінницького апеляційного суду від представника ТОВ «Енера Вінниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого, відповідач заперечив проти її доводів та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідача зазначив, що факт укладення договору про постачання електричної енергії між сторонами встановлено рішеннями судів у справах №130/893/20 та №130/2553/19, які набрали законної сили. Чинне законодавство не передбачає обов`язку постачальника надсилати споживачам заяви-приєднання, а позивач своєю скаргою намагається переглянути обставини, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, що суперечить принципу правової визначеності. 
Апелянт у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.
Судом установлено, що відповідач ТОВ «Енера Вінниця» є постачальником електричної енергії юридичним та фізичним (побутовим) споживачам на підставі ліцензії, отриманої на підставі Постанови НКРЕКП від 14.06.2018 року № 429, починаючи з 01.01.2019 року.
Як встановлено судом, та зазначено представником ТОВ «Енера Вінниця» у відзиві на апеляційну скаргу відповідач на підставі Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, за особовим рахунком № НОМЕР_1 здійснює постачання електричної енергії до домоволодіння позивача ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов публічного договору приєднання.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що факт укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є безспірним та встановленим рішеннями судів першої та другої інстанції у справах №130/893/20 та №130/2553/19, які набрали законної сили.
Відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у справі №130/893/20 від 08.12.2020 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 03.03.2021 у цій же справі, судами встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» з 01.01.2019 року укладено договір №20360553 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом приєднання позивача до умов публічного договору приєднання, а факт споживання електричної енергії та оплата виставлених рахунків свідчить про приєднання споживача до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.
У постанові Вінницького апеляційного суду від 03.03.2021 у справі №130/893/20 прямо зазначено, що відповідач здійснивши факт споживання електричної енергії та оплату виставлених рахунків, у належній формі приєднався до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.
Таким чином, судами у попередніх справах за участю тих самих сторін встановлено юридично значимі обставини щодо укладення договору про постачання електричної енергії між позивачем та відповідачем, способу його укладення та моменту набрання ним чинності.
Згідно з абзацом четвертим пункту 13 Розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії» упродовж двох років з 1 січня 2019 року електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території.
Відповідно до пунктів 14 та 15 статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про постачання електричної енергії споживачу та договори про надання послуг з розподілу, постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.
Згідно з частиною 2 статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» побутові споживачі та малі непобутові споживачі мають право на отримання універсальних послуг відповідно до цього Закону.
Частиною 4 статті 63 зазначеного Закону передбачено, що постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не встановлює обов`язку постачальника універсальних послуг надсилати побутовим споживачам заяви-приєднання для підписання, а факт підписання споживачем такої заяви-приєднання не є виключною та обов`язковою умовою для приєднання до умов договору постачання універсальних послуг.
Поряд із цим, колегія суддів зауважує, що позивач у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі фактично намагається переглянути та поставити під сумнів обставини, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили у справах №130/893/20 та №130/2553/19, що суперечить принципу правової визначеності та принципу Res judicata.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 1 статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на важливості принципу правової визначеності, який вимагає, зокрема, щоб у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення не викликало сумнівів (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) від 28 жовтня 1999 року, заява №28342/95).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» від 25 липня 2002 року (заява № 48553/99) зазначено, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточне рішення суду не могло ставитись під сумнів.
Таким чином, позивач своїми позовними вимогами та апеляційною скаргою намагається повторно переглянути питання, які вже були предметом судового розгляду та вирішені судовими рішеннями, що набрали законної сили, що є неприпустимим з огляду на принцип res judicata та правової визначеності.
Колегія суддів також звертає увагу на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим, а спосіб захисту - таким, що відповідає характеру порушення і забезпечує ефективне відновлення прав, за захистом яких позивач звернувся до суду. Обрання неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
У даному випадку позивач просить визнати порушення відповідачем обов`язку надавати споживачу заяву-приєднання та визнати право споживача на виконання ним обов`язку відповідача надавати споживачу заяву-приєднання.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами укладено, що підтверджується рішеннями судів у попередніх справах. Чинне законодавство не передбачає обов`язку постачальника універсальних послуг надсилати споживачам заяви-приєднання. Отже, відсутнє порушення права позивача з боку відповідача, а заявлені позивачем вимоги не є такими, що здатні забезпечити ефективне поновлення його прав.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач не довів, яке саме його право порушено, характер такого порушення, а також яким чином задоволення заявлених позовних вимог забезпечить відновлення його порушеного права.
Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності порушення його прав з боку відповідача, а також не обґрунтував, яким чином обраний ним спосіб захисту здатен забезпечити відновлення його прав.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд не у повному обсязі дослідив спірні правовідносини, не надав їм належну оцінку та взагалі не мотивував оскаржуване рішення.
За таких обставин рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 381 – 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового

Головуючий   О.Ю. Береговий

Судді:   Т.Б. Сало

Т.М. Шемета