Справа № 201/4181/25
Провадження № 2/201/3921/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
10 червня 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді – Федоріщева С.С.,
при секретарі – Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача. 
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила припинити право власності відповідача на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі знищенням нерухомого майна та визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., що знаходиться за зазначеною адресою. 
В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору дарування від 03.06.2024 року вона набула право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з договором дарування 1/2 частки житлового будинку від 03.06.2024 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 належну йому 1/2 частину домоволодіння. Відповідно до відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №14171 від 26.11.2024 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності на домоволодіння за ОСОБА_2 – 1/2 частина та ОСОБА_4 – 1/2 частина. Між співвласниками існував визначений порядок користування домоволодінням, що підтверджується актом висновку згоди про порядок користування відокремленими приміщеннями житлового будинку від 08.09.1997 року. Згідно із зазначеним актом за ОСОБА_2 були закріплені окремі приміщення та господарські споруди. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу, виготовленого ТОВ «БАЗИС РК» 06.12.2024 року, фактично існуючим об`єктом нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 є житловий будинок садибного типу, який складається з житлового будинку літ. А1-1, житлової прибудови літ. А2-1, прибудови літ. а-1 та споруд №1-3, загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. Актом від 06.12.2024 року встановлено, що сарай літ. Д, гараж літ. Г, вбиральня літ. Ж, навіс літ. З, огорожі №1, №3-5 та водоколонка №2 знесені та фактично відсутні. З акту огляду домоволодіння від 10.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з січня 2007 року, не проявляє інтересу як власник нерухомого майна, а належна їй частина домоволодіння за час її відсутності прийшла в незадовільний стан та зруйнувалася під дією часу та природних факторів. Також зазначеним актом підтверджується, що ОСОБА_1 одноособово володіє та несе усі витрати, пов`язані з утриманням та експлуатацією фактично існуючого домоволодіння загальною площею 31,8 кв.м. 
Враховуючи наведене позивачка звернулась до суду із вказаним позовом.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.
Ухвалою судді від 09 квітня 2025 року було відкрито провадження у даній цивільній справі. 
Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача.
15 травня 2025 року до суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача.
Ухвалою судді від 01 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, з підстав передбачених пунктом 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2026 року ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою судді від 12 травня 2026 року було виключено Дніпровську міську раду з числа учасників даної справи.
Представниця позивачки надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. 
Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. 
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 03.06.2024 року позивачка набула право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з договором дарування 1/2 частки житлового будинку від 03.06.2024 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 належну йому 1/2 частину домоволодіння. 
Відповідно до відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №14171 від 26.11.2024 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності на домоволодіння за ОСОБА_2 – 1/2 частина та ОСОБА_4 – 1/2 частина. 
Між співвласниками існував визначений порядок користування домоволодінням, що підтверджується актом висновку згоди про порядок користування відокремленими приміщеннями житлового будинку від 08.09.1997 року. 
Згідно із зазначеним актом за ОСОБА_2 були закріплені окремі приміщення та господарські споруди. 
Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу, виготовленого ТОВ «БАЗИС РК» 06.12.2024 року, фактично існуючим об`єктом нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 є житловий будинок садибного типу, який складається з житлового будинку літ. А1-1, житлової прибудови літ. А2-1, прибудови літ. а-1 та споруд №1-3, загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. 
Актом від 06.12.2024 року встановлено, що сарай літ. Д, гараж літ. Г, вбиральня літ. Ж, навіс літ. З, огорожі №1, №3-5 та водоколонка №2 знесені та фактично відсутні. 
З акту огляду домоволодіння від 10.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з січня 2007 року, не проявляє інтересу як власник нерухомого майна, а належна їй частина домоволодіння за час її відсутності прийшла в незадовільний стан та зруйнувалася під дією часу та природних факторів. 
Також зазначеним актом підтверджується, що ОСОБА_1 одноособово володіє та несе усі витрати, пов`язані з утриманням та експлуатацією фактично існуючого домоволодіння загальною площею 31,8 кв.м.
Судом встановлено, що фактично існуючим та інвентаризованим станом на 06.12.2024 року об`єктом нерухомого майна є житловий будинок садибного типу, що складається з житлового будинку літ. А1-1, житлової прибудови літ. А2-1, прибудови літ. а-1 та споруд №1-3, загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м.
Зазначений об`єкт перебуває у володінні та користуванні позивача, яка здійснює його утримання та несе витрати на його експлуатацію.
Надаючи оцінку наданим доказам та аналізуючи доводи позивачки, суд виходить з наступного.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним.
Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження належним йому майном.
Водночас, відповідно до пункту 4 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна, а згідно зі статтею 349 ЦК України право власності на майно припиняється у разі його знищення.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду, наданим у постанові від 17 січня 2019 року у справі №708/254/18, під знищенням майна слід розуміти такий вплив на нього, внаслідок якого об`єкт права власності припиняє своє існування як об`єкт цивільних прав.
Відповідно ж до статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання права власності.
В даному випадку, судом встановлено, що домоволодіння, яке перебувало у спільній частковій власності співвласників, у первісному складі фактично припинило існування.
З наданих суду доказів убачається, що приміщення та споруди, які перебували у користуванні відповідача, фактично зруйновані та відсутні.
Таким чином, об`єкт нерухомого майна, який відповідав частці відповідача у спільній частковій власності, припинив існування як об`єкт цивільних прав, та факт знищення відповідної частини домоволодіння підтверджується технічним паспортом від 06.12.2024 року, актом технічного обстеження від 06.12.2024 року, відповіддю КП «ДМБТІ» №14171 від 26.11.2024 року та актом огляду домоволодіння від 10.12.2024 року.
За таких обставин право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння підлягає припиненню у зв`язку зі знищенням нерухомого майна.
Доходячи до такого висновку, суд також враховує, що збереження державної реєстрації права власності відповідача на частку у домоволодінні, яка фактично припинила існування, створює позивачу перешкоди у здійсненні права власності, оформленні технічної документації, державній реєстрації речових прав та повноцінному користуванні належним їй майном.
Одночасно з цим, суд не вбачає підстав і для відмови в задоволенні позовної вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А1-1, житлової прибудови літ. А2-1, прибудови літ. а-1 та споруд №1-3, загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., який існує фактично за вказаною адресою та інвентаризованим станом на 06.12.2024 року.
Оцінивши докази у їх сукупності відповідно до статті 89 ЦПК України, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доходячи до такого висновку, суд враховує, що стосовно обсягу доказів, якими має підтверджуватися той чи інший факт, Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. 
Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265, 280–282 ЦПК України, статтями 316, 317, 319, 321, 346, 349, 392 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та визнання права власності – задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі знищенням нерухомого майна.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А1-1, житлової прибудови літ. А2-1, прибудови літ. а-1 та споруд №1-3, загальною площею 31,8 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 462,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП відсутній, АДРЕСА_1 .

Суддя С.С. Федоріщев