ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 380/19434/25
касаційне провадження № К/990/18062/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кроноспан УА» (далі - Товариство) на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 (суддя Сподарик Н.І.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2026 (головуючий суддя - Глушко І.В., судді - Затолочний В.С., Судова-Хомюк Н.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кроноспан УА» до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - Управління) про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,
УСТАНОВИВ:
24 вересня 2025 року Товариство звернулось до суду з позовом до Управління, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01. 
Також, Товариство подало заяву про поновлення строку звернення до суду, яку обґрунтувало тим, що оспорюване податкове повідомлення-рішення оскаржувалося позивачем в адміністративному порядку, яке рішенням ДПС України від 19.06.20205 № 17770/6/99-00-06-01-01-06 «Про результати розгляду скарги» було залишене без змін, а скарга Товариства - без задоволення. Зазначене рішення ДПС України Товариство отримало 25.06.2025, що підтверджується даними трекінгу з сайту Укрпошти рекомендованого відправлення № 0601160725455, з огляду на що кінцевий строк на звернення до суду з позовною заявою припадав на 26.07.2025. 25.07.2025 Товариство звернулося до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Управління та ДПС України, у якому просило: визнати незаконною бездіяльність ДПС України, що полягає у неврахуванні у рішенні про розгляд скарги від 19.06.2025 № 17770/6/99-00-06-01-01-06 з порушенням принципу законних очікувань платника податків висновків, висловлених ДПС України у рішенні про розгляд скарги вад 20.11.2024 № 35008/6/99-00-0601-01-06, викладених за результатами розгляду скарги Товариства щодо тих самих питань дисконтування за тими ж операціями, а також відсутності перевірки розрахунків та показників акта перевірки та неврахування доказів і аргументів Товариства; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01. Разом з цим, Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 повернув позовну заяву Товариства з підстав того, що: «… позовна вимога, заявлена до ДПС України, є самостійною та не залежить від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01, заявленої до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків. Жодна з цих вимог не є по відношенню одна до одної основною чи похідною.». З огляду на це, Київський окружний адміністративний суд вказав на неможливість самостійного роз`єднання позовних вимог без наслідків для зміни територіальної підсудності справи. 24.09.2025 Товариство отримало матеріали повернутої позовної заяви та додатків до неї та невідкладно звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із цією позовною заявою. З огляду на викладене, Товариство просило суд врахувати обставину своєчасного первинного звернення позивачем до суду з позовною заявою, а також невідкладного звернення до Львівського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою після отримання повернутої Київським окружним адміністративним судом позовної заяви. При цьому, Товариство просило врахувати обставину тривалого розгляду Київським окружним адміністративним судом матеріалів справи № 320/38210/25 (з 25.07.2025 по 17.09.2025) як поважну та незалежну від волевиявлення Товариства. Крім того, Товариство посилалося на рішення Європейського суду з прав людини від 27.06.2000 у справі «Ілхан проти Туреччини», від 13.01.200 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 28.10.1998 у справі « Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» та на постанову Верховного суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22.
Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 30.09.2025 відмовив у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду. Позовну заяву залишив без руху та запропонував Товариству протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, до якої надати .заяву про поновлення строку звернення до суду та докази у підтвердження викладеного у такій заяві (вказати інші підстави для поновлення строку звернення до суду).
На виконання вимог ухвали від 30.09.2025 Товариство подало до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду, яку обґрунтувало тим, що позивач посилається на об`єктивність обставин щодо строків пропуску звернення з позовною заявою до суду (обставини щодо первісного звернення до адміністративного суду до двох відповідачів) та просить суд їх врахувати при постановленні ухвали за результатами розгляду цієї справи. На переконання Товариства, наведені у цій заяві обставини підлягають аналізу в розрізі добросовісності дій заявника, із застосуванням процесуального законодавства у ситуації спеціального правового режиму воєнного стану та згідно з рекомендаціями Ради суддів від 02.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану. Позивач наголошує, що підлягає врахуванню той факт, що у позовній заяві, яка аналізувалася Київським окружним адміністративним судом у справі № 320/38210/25 та завершилася передчасними та необґрунтованими вимогами щодо непов`язаності позовних вимог, було два відповідача - ДПС України та Управління. Позовні вимоги до ДПС України обґрунтовувалися тим, що бездіяльність центрального органу влади згідно з рішенням за результатом досудового оскарження щодо тих самих операцій того самого позивача та питань дисконтування за результатами двох перевірок тим самим органом, якому надавалися вказівки та методологія щодо дисконтування, порушує принцип законних очікувань платника податків. За наявності позовних вимог до двох відповідачів позивач має право застосувати загальну або альтернативну підсудність. Оскільки ДПС України має зареєстроване місцезнаходження у місті Київ, то позивач має право звернутися до окружного адміністративного суду, територіальна підсудність якого поширюється на місто Київ. Отже, спір за вказаною позовною заявою мав розглядатися Київським окружним адміністративним судом. Таким чином, після постановлення ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25, позивач мав право вибору поміж двох варіантів подальших дій для цілей досягнення мети оскарження бездіяльності ДПС України та визнання незаконним і скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення: заявити позовні вимоги до відповідачів окремо до різних окружних судів, застосувавши правило загальної, або альтернативної територіальної юрисдикції та подати заяви про поновлення процесуальних строків, встановлених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України; оскаржити ухвалу від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 до суду апеляційної інстанції в порядку статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України та у випадку задоволення апеляційної скарги продовжити розгляд об`єднаних позовних вимог в Київському окружному адміністративному суді. Товариство наголошує, що маючи вибір та обираючи будь-який із варіантів, позивач діє добросовісно. Позивач як платник податків з огляду на наслідки в розрізі процесуального та податкового законодавства мав право щодо дій, описаних у обох варіантах, але оскільки ціна позову перевищує пів`мільярда гривень, позивач обрав варіант дій із врахуванням негативних податкових наслідків для Товариства. Відсутність апеляційного оскарження ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 не підтверджує факт згоди позивача із обґрунтованістю передчасних висновків Київського окружного адміністративного суду, оскільки, на переконання позивача висновки Київського окружного адміністративного суду, висловлені в ухвалі від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25, щодо нібито непов`язаності позовних вимог до ДПС України та Управління є передчасними і стосуються обставин, які б підлягали аналізу в процесі підготовчого засідання, оскільки предмет позову (оскаржуване податкове повідомлення-рішення) безпосередньо стосується бездіяльності та рішення ДПС України, яка двічі висловлювала свою позицію щодо питань дисконтування, змінивши висновок та методологію обрахунків. З огляду на викладене, від позивача не залежали дії Київського окружного адміністративного суду та недотримання ним вимог Кодексу адміністративного судочинства України в частині строків розгляду позовної заяви (з 25.07.2025 по 17.09.2025). Ці обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Таким чином, зважаючи на добросовісність дій позивача, його активну поведінку та наявність рекомендацій та висновків Верховного Суду і Ради суддів щодо застосування процесуальних строків в умовах воєнного стану, Товариство просило поновити пропущений строк звернення до суду з цією позовною заявою.
Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 14.10.2025 відкрив провадження у справі, з огляду на те, що на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем усунуто вказані недоліки, подано заяву про поновлення строку звернення до суду та зазначив, що питання щодо строку звернення до суду буде вирішено під час підготовчого засідання за участю представників сторін.
06.11.2025 Управління подало до суду заяву про залишення позовної заяви Товариства без розгляду, яку обґрунтувало тим, що подання позову до суду та його повернення в подальшому не перериває строку звернення до суду та не може розцінюватися як поважна причина його пропуску, тим паче, враховуючи причину повернення такої позовної заяви. 
Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 18.12.2025 визнав неповажними причини пропуску Товариством строку звернення до суду. У задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду відмовив. Клопотання Управління про залишення позову без розгляду задовольнив. Позов Товариства залишив без розгляду.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 31.03.2026 ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 залишив без змін.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що строк звернення до суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень, з огляду на використання позивачем процедури досудового вирішення спору, становив один місяць і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, який Товариством дотриманий не був.
Також, суди виходили з того, що твердження позивача про те, що протягом строку звернення до суду, він своєчасно звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом, в якому, серед іншого, просив визнати протиправним та скасувати оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01, однак 17.09.2025 ухвалою у справі №320/38210/25 Київським окружним адміністративним судом позовну заяву було повернуто, суди визнали безпідставними, оскільки в контексті наведених обставин не реалізація позивачем права на вчасне звернення до суду з означеними позовними вимогами в даному випадку зумовлена його власною поведінкою, а виявлення наміру отримати судовий захист порушеного права не надає права позивачу на пропуск строку звернення до адміністративного суду та не збільшує обсяг його процесуальних прав, встановлених законом. При цьому, суди вказали, що помилкове подання позовної заяви до неналежного суду, а саме до Київського окружного адміністративного суду, не є непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежали від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання апеляційної скарги, оскільки адвокат Товариства, як особа з юридичною освітою та належною процесуальною обачністю має правильно визначати юрисдикцію суду. Крім іншого, суди зазначили, що позивач зазначив, що ухвала Київського окружного адміністративного суду не оскаржувалася та не оскаржується до суду апеляційної інстанції, що, в свою чергу, підтверджує необґрунтованість подання вказаної позовної заяви до Київського окружного адміністративного суду. Також, суди вказали, що Товариство не зазначило жодних причин, які б були у причинно-наслідковому зв`язку між обставиною введення воєнного стану і пропуском позивачем строку звернення до суду із даним позовом.
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій про повернення позовної заяви та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Як на підставу касаційного оскарження, скаржник покликається на положення абзац 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки суд першої інстанції порушив положення статті 123 та частини третьої статті 169 КАС України, які регламентують порядок з`ясування строків звернення позивача до суду з позовною заявою, а суд апеляційної інстанції не сунув такого порушення.
В обґрунтування своїх вимог посилається на порушення судами норм процесуального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що позивач діяв добросовісно та максимально можливо активно, оскільки реалізував своє право на подання позову того ж дня, коли отримав первинно подану позовну заяву, що свідчить про безумовну процес3уальну зацікавленість у захисті порушених прав та реалізації права на судовий розгляд, а також повне слідування приписам КАС України. За умови подання повторного позову в день отримання матеріалів первинного позову, тобто абсолютно невідкладно, залишення позову без розгляду повністю нівелює загалом право позивача на повторне звернення до суду та захист порушених прав. Товариство наголошує, що з метою недопуску множинності позовів позивач визначився із варіантом позову вже після отримання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 та підтвердив у позовній заяві до Львівського окружного адміністративного суду обставину відсутності апеляційного оскарження - як власне письмове підтвердження відсутності обставин для відмови у відкриття провадження згідно зі статтею 170 КАС України. Також, Товариство вказує, шо у постановах від 24.07.2023 у справі № 200/3692/21 та від 07.09.2023 у справі № 120/3622 Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов: первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження; повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань; скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою; доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником; наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами. Щодо судової практики Верховного Суду, на яку посилалися суди першої та апеляційної інстанцій, скаржник зазначив, що висновки, викладені у вказаних постановах Верховного Суду, не можуть бути релевантними до спірних правовідносин.
Верховний Суд ухвалою від 29.04.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 19.05.2026 - закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження та призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 20.05.2026.

У відзиві на касаційну скаргу Управління просить відмовити у її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний суд, виходить з такого.
Спірним питанням у даному випадку є правомірність залишення позову Товариства без розгляду судом з підстав не доведення позивачем поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, що регулюється положеннями КАС України.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - КАС України).

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).

Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини четвертої статті 122 КАС України встановлено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Стаття 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, що в разі якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість пропущеного строку; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У сфері оподаткування права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України).

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Спеціальними нормами, які встановлюють порядок оскарження рішень контролюючих органів, є норми статті 56 ПК України. Зі змісту цієї статті вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків у першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

За пунктом 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац 3 пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Вказаний правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19 тривалий час застосовують адміністративні суди у своїй судовій практиці, його, зокрема, підтримав Верховний Суд у постанові від 10.05.2024 у справі № 520/1810/23, у якій констатував, що строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення за умови попереднього використання досудового порядку вирішення становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.

В свою чергу, згідно з висновками Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі №640/20468/18 та у постанові Верховного Суду від 08.02.2021 у справі №360/1252/19 спеціальні строки для звернення до суду з позовом про скасування рішень контролюючих органів, що не пов`язані з нарахуванням грошових зобов`язань, зокрема, рішення про відмову в реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних та зобов`язання її зареєструвати, після проведення процедури адміністративного оскарження та отримання рішення про залишення скарги без задоволення, нормами ПК України не визначені, тому інші рішення контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України), оскаржуються в судовому порядку в такі строки:

а) тримісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги було прийнято та вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України. При цьому такий строк обчислюється з дня вручення скаржнику рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу;

б) шестимісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги не було прийнято та/або вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України. При цьому, такий строк обчислюється з дня звернення скаржника до контролюючого органу із відповідною скаргою на його рішення.

Аналогічний правовий висновок був сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.07.2025 у справі № 500/2276/24.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.07.2025 у справі № 500/2276/24 вказала, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень / дій / бездіяльності суб`єкта владних повноважень:

1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);

2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);

3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 ПК України).

Як установлено судами попередніх інстанцій, Товариство оскаржувало податкове повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01 в адміністративному порядку, за результатами якого рішенням ДПС України від 19.06.20205 № 17770/6/99-00-06-01-01-06 «Про результати розгляду скарги» його скаргу було залишено без задоволення, а оспорюване податкове повідомлення-рішення - без змін. Зазначене рішення ДПС України Товариство отримало 25.06.2025, що підтверджується даними трекінгу з сайту Укрпошти рекомендованого відправлення № 0601160725455. 
Позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з цим позовом засобами поштового зв`язку 24.09.2025.

Також, Товариство подало заяву про поновлення строку звернення до суду, яку обґрунтувало тим, що оспорюване податкове повідомлення-рішення оскаржувалося позивачем в адміністративному порядку, яке рішенням ДПС України від 19.06.20205 № 17770/6/99-00-06-01-01-06 «Про результати розгляду скарги» було залишене без змін, а скарга Товариства - без задоволення. Зазначене рішення ДПС України Товариство отримало 25.06.2025, що підтверджується даними трекінгу з сайту Укрпошти рекомендованого відправлення № 0601160725455, з огляду на що кінцевий строк на звернення до суду з позовною заявою припадав на 26.07.2025. 25.07.2025 Товариство звернулося до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Управління та ДПС України, у якому просило: визнати незаконною бездіяльність ДПС України, що полягає у неврахуванні у рішенні про розгляд скарги від 19.06.2025 № 17770/6/99-00-06-01-01-06 з порушенням принципу законних очікувань платника податків висновків, висловлених ДПС України у рішенні про розгляд скарги вад 20.11.2024 № 35008/6/99-00-0601-01-06, викладених за результатами розгляду скарги Товариства щодо тих самих питань дисконтування за тими ж операціями, а також відсутності перевірки розрахунків та показників акта перевірки та неврахування доказів і аргументів Товариства; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01. Разом з цим, Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 повернув позовну заяву Товариства з підстав того, що: «… позовна вимога, заявлена до ДПС України, є самостійною та не залежить від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01, заявленої до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків. Жодна з цих вимог не є по відношенню одна до одної основною чи похідною.». З огляду на це, Київський окружний адміністративний суд вказав на неможливість самостійного роз`єднання позовних вимог без наслідків для зміни територіальної підсудності справи. 24.09.2025 Товариство отримало матеріали повернутої позовної заяви та додатків до неї та невідкладно звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із цією позовною заявою. З огляду на викладене, Товариство просило суд врахувати обставину своєчасного первинного звернення позивачем до суду з позовною заявою, а також невідкладного звернення до Львівського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою після отримання повернутої Київським окружним адміністративним судом позовної заяви. При цьому, Товариство просило врахувати обставину тривалого розгляду Київським окружним адміністративним судом матеріалів справи № 320/38210/25 (з 25.07.2025 по 17.09.2025) як поважну та незалежну від волевиявлення Товариства.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 30.09.2025 відмовив у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду. Позовну заяву залишив без руху та запропонував Товариству протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, до якої надати .заяву про поновлення строку звернення до суду та докази у підтвердження викладеного у такій заяві (вказати інші підстави для поновлення строку звернення до суду).
На виконання вимог цієї ухвали позивачем подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яку обгрунтував тим, що Товариство подало до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду, яку обґрунтувало тим, що позивач посилається на об`єктивність обставин щодо строків пропуску звернення з позовною заявою до суду (обставини щодо первісного звернення до адміністративного суду до двох відповідачів) та просить суд їх врахувати при постановленні ухвали за результатами розгляду цієї справи. На переконання Товариства, наведені у цій заяві обставини підлягають аналізу в розрізі добросовісності дій заявника, із застосуванням процесуального законодавства у ситуації спеціального правового режиму воєнного стану та згідно з рекомендаціями Ради суддів від 02.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану. Позивач наголошує, що підлягає врахуванню той факт, що у позовній заяві, яка аналізувалася Київським окружним адміністративним судом у справі № 320/38210/25 та завершилася передчасними та необґрунтованими вимогами щодо непов`язаності позовних вимог, було два відповідача - ДПС України та Управління. Позовні вимоги до ДПС України обґрунтовувалися тим, що бездіяльність центрального органу влади згідно з рішенням за результатом досудового оскарження щодо тих самих операцій того самого позивача та питань дисконтування за результатами двох перевірок тим самим органом, якому надавалися вказівки та методологія щодо дисконтування, порушує принцип законних очікувань платника податків. За наявності позовних вимог до двох відповідачів позивач має право застосувати загальну або альтернативну підсудність. Оскільки ДПС України має зареєстроване місцезнаходження у місті Київ, то позивач має право звернутися до окружного адміністративного суду, територіальна підсудність якого поширюється на місто Київ. Отже, спір за вказаною позовною заявою мав розглядатися Київським окружним адміністративним судом. Таким чином, після постановлення ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25, позивач мав право вибору поміж двох варіантів подальших дій для цілей досягнення мети оскарження бездіяльності ДПС України та визнання незаконним і скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення: заявити позовні вимоги до відповідачів окремо до різних окружних судів, застосувавши правило загальної, або альтернативної територіальної юрисдикції та подати заяви про поновлення процесуальних строків, встановлених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України; оскаржити ухвалу від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 до суду апеляційної інстанції в порядку статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України та у випадку задоволення апеляційної скарги продовжити розгляд об`єднаних позовних вимог в Київському окружному адміністративному суді. Товариство наголошує, що маючи вибір та обираючи будь-який із варіантів, позивач діє добросовісно. Позивач як платник податків з огляду на наслідки в розрізі процесуального та податкового законодавства мав право щодо дій, описаних у обох варіантах, але оскільки ціна позову перевищує пів`мільярда гривень, позивач обрав варіант дій із врахуванням негативних податкових наслідків для Товариства. Відсутність апеляційного оскарження ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 не підтверджує факт згоди позивача із обґрунтованістю передчасних висновків Київського окружного адміністративного суду, оскільки, на переконання позивача висновки Київського окружного адміністративного суду, висловлені в ухвалі від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25, щодо нібито непов`язаності позовних вимог до ДПС України та Управління є передчасними і стосуються обставин, які б підлягали аналізу в процесі підготовчого засідання, оскільки предмет позову (оскаржуване податкове повідомлення-рішення) безпосередньо стосується бездіяльності та рішення ДПС України, яка двічі висловлювала свою позицію щодо питань дисконтування, змінивши висновок та методологію обрахунків. З огляду на викладене, від позивача не залежали дії Київського окружного адміністративного суду та недотримання ним вимог Кодексу адміністративного судочинства України в частині строків розгляду позовної заяви (з 25.07.2025 по 17.09.2025). Ці обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Таким чином, зважаючи на добросовісність дій позивача, його активну поведінку та наявність рекомендацій та висновків Верховного Суду і Ради суддів щодо застосування процесуальних строків в умовах воєнного стану, Товариство просило поновити пропущений строк звернення до суду з цією позовною заявою.
Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 18.12.2025, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2026, визнав неповажними причини пропуску Товариством строку звернення до суду. У задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду відмовив. Клопотання Управління про залишення позову без розгляду задовольнив. Позов Товариства залишив без розгляду.
Залишаючи позов Товариства без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач не надав жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не навів поважних обставин, які не залежали від волевиявлення позивача, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку, оскільки пунктами 6-7 частини п`ятої статті 44 КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, тоді як наведені Товариством обставини, як-то: помилкове подання адвокатом позивача первісного позову до Київського окружного адміністративного суду, неправильне визначення територіальної підсудності справи, введення режиму воєнного стану в країні, доводять протилежне та свідчать про небажання позивача вчасно реалізувати свої процесуальні права.
Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками судів про неповажність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом і вважає такі висновки судів попередніх інстанцій необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, надаючи оцінку поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом суди повинні були здійснити зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій Товариства перед зверненням до Львівського окружного адміністративного суду за захистом свого права. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість пропущеного строку; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 25.07.2025 Товариство звернулося до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Управління та ДПС України, у якому просило: визнати незаконною бездіяльність ДПС України, що полягає у неврахуванні у рішенні про розгляд скарги від 19.06.2025 № 17770/6/99-00-06-01-01-06 з порушенням принципу законних очікувань платника податків висновків, висловлених ДПС України у рішенні про розгляд скарги вад 20.11.2024 № 35008/6/99-00-0601-01-06, викладених за результатами розгляду скарги Товариства щодо тих самих питань дисконтування за тими ж операціями, а також відсутності перевірки розрахунків та показників акта перевірки та неврахування доказів і аргументів Товариства; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.04.2025 №150/33-00-07-01. 

Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 повернув позовну заяву Товариства з підстав порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог. При цьому, суд вказав, що відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

В свою чергу, в день отримання матеріалів повернутої позовної заяви, а саме - 24.09.2025 Товариство невідкладно звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із цією позовною заявою. Обґрунтування обрання саме цього варіанту подальших дій Товариство наводило у своїх заявах про поновлення пропущеного строку звернення до суду. 

Крім того, Товариство також наголошувало і на тому, що відсутність апеляційного оскарження ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25 не підтверджує факт згоди позивача із обґрунтованістю передчасних висновків Київського окружного адміністративного суду, оскільки, на переконання позивача, висновки Київського окружного адміністративного суду, висловлені в ухвалі від 17.09.2025 у справі № 320/38210/25, щодо нібито непов`язаності позовних вимог до ДПС України та Управління є передчасними і стосуються обставин, які б підлягали аналізу в процесі підготовчого засідання в силу положень статті 180 КАС України, оскільки предмет позову (оскаржуване податкове повідомлення-рішення) безпосередньо стосується бездіяльності та рішення ДПС України, яка двічі висловлювала свою позицію щодо питань дисконтування, змінивши висновок та методологію обрахунків. 
Також, Товариство вказувало і на те, що від позивача не залежали дії Київського окружного адміністративного суду та недотримання ним вимог Кодексу адміністративного судочинства України в частині строків розгляду позовної заяви (з 25.07.2025 по 17.09.2025), з огляду на що за відсутності у позивача інформації щодо стану розгляду поданої ним до Київського окружного адміністративного суду останнє було обмежене правом у вказаний проміжок часу подати аналогічний позов до іншого суду, з огляду на положення статті 170 КАС України.
Так, у постановах від 24.07.2023 у справі № 200/3692/21 та від 07.09.2023 у справі № 120/3622 Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов: первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження; повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань; скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою; доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником; наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.
Вказані висновки підлягають застосуванню і у межах розгляду питання щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду.
З огляду на викладене, Верховний Суд вказує, що зазначені Товариством обставини є об`єктивно непереборними, не залежали від позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами, тоді як суди першої та апеляційної інстанцій не надали таким обставинам належної правової оцінки. 
Таким чином, зважаючи на добросовісність дій позивача, його активну поведінку, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість касаційної скарги Товариства та наявність підстав для її задоволення.
За таких обставин Верховний Суд дійшов до висновку, що наведені в касаційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та безпідставно залишив без розгляду позовну заяву Товариства, що не відповідає дійсним обставинам у даній справі. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кроноспан УА» задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2026 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк