Справа № 144/1847/25
Провадження № 22-ц/801/1644/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	Справа № 144/1847/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Теплицького районного суду Вінницької області від 07 травня 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні,
Ухвалу постановив суддя Герман О. С.
Ухвалу постановлено об 11:49 у с-щі Теплик Вінницької області
Повний текст ухвали складено 07 травня 2026 року,

Встановив:
05 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні, відповідно до якої просив встановити факт перебування його на утриманні рідного брата ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Авдіївка, по день його смерті.
04 травня 2026 року від Міністерства оборони України надійшла заява про закриття провадження у справі, мотивована тим, що метою звернення до суду є набуття заявником статусу утриманця, що на його думку, є необхідним для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги. Саме зазначена мета визначає юридичний характер заявленої вимоги та підлягає оцінці при вирішенні питання про можливість її розгляду в порядку окремого провадження.
Спірні правовідносини у справі виникли у зв`язку з реалізацією заявником права на отримання одноразової грошової допомоги, порядок призначення якої врегульовано спеціальним законом. Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» утриманцями визнаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Отже, статус утриманця для цілей отримання одноразової грошової допомоги визначається не фактом надання матеріальної допомоги як таким, а наявністю у особи права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, що встановлюється у визначеному законом порядку уповноваженим органом - територіальними органами Пенсійного фонду України. 
Таким чином, встановлення факту перебування на утриманні не є самостійним юридичним фактом, який може бути встановлений судом у порядку окремого провадження, а є елементом адміністративної процедури, пов`язаної з призначенням пенсії у разі втрати годувальника. Оцінка наявності підстав для визнання особи утриманцем віднесена до компетенції відповідного органу, який здійснює перевірку та встановлення юридично значущих обставин у межах визначеної законом процедури.
Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 07 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні, залишено без розгляду. 
Роз`яснено заявнику право звернення до суду за вирішенням спору в порядку позовного провадження.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи ухвалу незаконною та такою що ухвалена за неповного з`ясування обставин справи, просить її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, не звернув увагу на правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, зокрема в п. 138 якої зазначено, що на етапі встановлення юридичного факту перебування особи на утриманні публічно-правовий спір між позивачем та суб`єктом владних повноважень, який вирішує питання призначення одноразової грошової допомоги, ще не виник. Заперечення суб`єкта владних повноважень про те, що факт не підтверджений належними доказами, самі собою не свідчать про існування спору про право.
Заявник зазначає, що між ним та Міністерством оборони України відсутній спір про право, оскільки такий спір є можливим тільки між спадкоємцями, родичами загиблого військовослужбовця та іншими особами, які можуть мати право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця. При цьому помилковим є посилання суду першої інстанції, як на підставу для залишення заяви без розгляду на висновок Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 758/3298/23, оскільки обставини цієї справи є суттєво відмінними.
Від заінтересованих осіб Міністерства оборони України та  ІНФОРМАЦІЯ_3 у встановлений судом строк надійшли відзиви на апеляційну скаргу, у котрих вони заперечили проти її задоволення, просили ухвалу суду залишити без змін.
У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Гавриш Л. І. апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити.
Представник заінтересованої особи Міністерства оборони України у судове засідання не з`явився, подав заяву, у якій просить провести судове засідання, за його відсутності та за результатами розгляду апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Теплицького районного суду Вінницької області від 23 травня 2026 року залишити без змін.
Представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_3 у судове засідання не з`явився, заяви та клопотання до суду не надходили.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заперечень у відзивах на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Залишаючи без розгляду заяву про встановлення факту перебування на утриманні, суд першої інстанції зазначив, що виходячи із заявлених заявником вимог та з урахуванням пояснень представника заявника адвоката Гавриша Л. І., представника заінтересованої особи Міністерства оборони України ОСОБА_3, суд прийшов до переконання про наявність у даних правовідносинах спору про право, тому дані вимоги не підлягають судовому розгляду в окремому провадженні, відповідно, такий спір належить вирішувати у порядку позовного провадження.
Апеляційний суд не може погодитись із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з наступного
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 14-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Тобто під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Отже, під час розгляду цивільних справ суди встановлюють факти, що мають юридичне значення, передбачені частиною першою статті 315 ЦПК України або інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в порядку окремого провадження, якщо встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Підтвердження судом перебування фізичної особи на утриманні померлого (безвісно відсутнього) може бути передумовою для здійснення різноманітних прав та інтересів утриманців: надання утримання за рахунок майна безвісно відсутньої особи (стаття 44 ЦК України), відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого (стаття 1200 ЦК України), спадкування (стаття 1265 ЦК України).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (положення статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон № 2262-ХІІ).
Отримання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не може бути безумовною підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні.
Отже, на підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні померлого закон вимагає надання відповідних доказів [наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото/ відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру)], які зумовлюють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Таким чином, відносини, пов`язані з наданням утримання і перебуванням фізичної особи на утриманні, є за своєю сутністю цивільно-правовими.
Перебування на утриманні як триваючий юридичний факт може бути також підставою для реалізації прав у сфері соціального забезпечення (виплата допомоги (стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», призначення пенсії (стаття 30 Закону № 2262-ХІІ)).
Норми цивільного процесуального законодавства (глава 6 ЦПК України) визначають, що суд розглядає справи про перебування фізичної особи на утриманні, причому безвідносно до того, задля виникнення яких правовідносин необхідним є встановлення цього факту.
Також норми цивільного процесуального права допускають встановлення інших фактів, що мають юридичне значення, для реалізації прав у сфері соціального забезпечення (наприклад, згідно з пунктом 3 частини першої статті 315 ЦПК України суд встановлює факт каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню).
Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України.
У справах окремого провадження суд підтверджує наявність чи відсутність певних юридичних фактів, що є умовою здійснення прав і реалізації інтересів заявника. Тому суд наділений лише повноваженнями з`ясувати можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, встановивши наявність чи відсутність певного юридичного факту, своїм рішенням підтверджує це, не зобов`язуючи особу діяти певним чином.
Під час з`ясування юридичного значення факту перебування фізичної особи на утриманні померлого суд обмежений у вирішенні питання про те, наділений чи ні заявник тим суб`єктивним правом, що підтверджується юридичним фактом, який просить встановити заявник. Тобто встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні загиблого пов`язане з доведенням підстав для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу.
Однак судове рішення, ухвалене судом у порядку окремого провадження, про наявність чи відсутність цього юридичного факту набуває самодостатнього значення і не є вирішенням питання про те, чи має заявник певне суб`єктивне право. Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, провадження № 61-17035сво23).
В окремому провадженні визначене специфічне коло суб`єктів цивільного процесу, якими є заявники та заінтересовані особи (частина третя статті 42, частина четверта статті 294 ЦПК України).
Враховуючи, що метою встановлення юридичного факту перебування особи на утриманні є отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю (безвісти відсутнього) військовослужбовця, заінтересованою особою є орган, до якого має звернутися особа для набуття цього права.
У справах цієї категорії, зазначаючи про неможливість розгляду вимог заявників в порядку окремого провадження, суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є особою, на чиї права вливають вимоги заявників, або хто є особою, яка оспорює їх відповідні права, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.
Однак на етапі встановлення юридичного факту перебування особи на утриманні публічно-правовий спір між позивачем та суб`єктом владних повноважень, який вирішує питання призначення одноразової грошової допомоги, ще не виник. Заперечення суб`єкта владних повноважень про те, що факт не підтверджений належними доказами, самі собою не свідчать про існування спору про право.
Публічно-правовий спір може виникнути (але не обов`язково) у тому випадку, якщо після встановлення судом факту перебування особи на утриманні загиблого військовослужбовця суб`єкт владних повноважень відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, які не пов`язані з доведеністю факту утримання.
У цьому випадку особа може оскаржити дії суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23.
За такого правового регулювання можна зробити висновок, що в таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів. Саме для таких цілей чинним процесуальним законодавством (частина шоста статті 294, частина четверта статті 315 ЦПК України) передбачено, що факт перебування особи на утриманні може розглядатись у позовному провадженні у порядку цивільного судочинства.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність спору про право є передчасним і недостатньо обґрунтованим та не підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи.
Аналогічний висновок за подібних обставин викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі № 572/333/25. 
Зазначені обставини, суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про залишення заяви без розгляду, що призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала про залишення заяви про встановлення факту перебування на утриманні без розгляду, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Теплицького районного суду Вінницької області від 07 травня 2026 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко   	
  	І. В. Міхасішин   	

Повний текст судового рішення складений 17 червня 2026 року