УХВАЛА

08 червня 2026 року
м. Київ

справа № 454/69/26
провадження № 61-6616ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В., розглянувши касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 травня 
2026 року у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Господарського суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. У січні 2026 року Фермерське господарство Бурки В. В. звернулося до суду з позовом до Господарського суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що ухвалою судді Господарського суду Львівської області від 03 липня 2025 року залишено без руху позовну заяву ФГ Бурки В.В. до ТУ ДБР про стягнення 2 000 029, 00 грн шкоди. Позивачем було направлено позовну заяву із внесеними змінами для вирішення по суті, однак 14 липня 2025 року позовну заяву було повернуто. Вважає, що вказана ухвала постановлена з порушенням Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» його було позбавлено доступу до правосуддя. Стверджував, що вищевказана ухвала є завідомо неправосудна тому, що суддя вказаного суду в порушення своїх обов`язків та присяги, передбачених статтями 54, 55 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статтями 8, 22, 40,55, 56, 124, 
129 Конституції України, при обґрунтуванні своїх покликань не оцінивши всіх доказів і тому ними було винесено незаконне рішення. 

3. З врахуванням зазначених обставин, просив стягнути з Господарського суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь кошти в сумі 3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді Господарського суду Львівської області які виразилися у позбавленні доступу до правосуддя.

4. Сокальський районний суд Львівської області ухвалою від 13 січня
2026 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду
від 15 травня 2026 року, відмовив у відкритті провадження у справі. Ухвала мотивована тим, що спір в частині вимог до Господарського суду Львівської області не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

5. 18 травня 2026 року ФГ Бурки В. В. через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 травня 2026 року.

6. У касаційній скарзі заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані були застосувати норми Конституції України, як норми прямої дії і розглянути позовну заяву по суті або вказати в оскаржуваній ухвалі, що права позивача не порушувались і не порушуються. Крім того, вказує, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновки вказані в ухвалах Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі №454/2468/21, від 10 травня 2022 року у справі №463/1053/22, від 13 травня 2022 року у справі №454/673/22, від 16 червня 2022 року у справі № 454/551/22, від 10 листопада 2022 року у справі №454/2857/22, від 12 травня 2023 року у справі №463/1733/23, від 23 жовтня 
2024 року у справі №463/8708/24, від 07 серпня 2025 року у справі №760/13114/25, від 24 лютого 2026 року у справі №454/70/26, від 05 березня 
2026 року у справі №463/1049/26, від 13 березня 2026 року у справі №463/988/26, від 20 квітня 2026 року у справі №760/8619/26.

7. Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

8. Вивчивши касаційну скаргу ФГ Бурки В. В., зміст ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанови Львівського апеляційного суду від 15 травня 2026 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

9. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

10. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

11. Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

12. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

13. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06).

14. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

15. Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

16. Положеннями пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено,
що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

17. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

18. Відповідно до частин першої, одинадцятої статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

19. Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

20. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини справи таке обмеження було пропорційним (рішення ЄСПЛ від 
12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України»).

21. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц 
(провадження № 14-500цс19).

22. Подібний висновок висловив також Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначив, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

23. У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій
або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє
у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

24. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати
Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16 (провадження № 14-500цс19).

25. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) вказано, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.

26. Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладено, зокрема,
у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30),
від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

27. Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним
за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд є повноважним розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, повинні переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

28. Отже, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків, коли суд (суддя) виступає
не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа).

29. Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суд (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя 
(див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17; від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц; від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).

30.  Верховний Суд неодноразово наголошував, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі 
№ 487/6970/20).

31. Судами встановлено, що ФГ Бурки В. В. звернулося до суду з позовом до Господарського суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, який обґрунтовував незаконністю процесуальних дій судді шляхом постановлення незаконної ухвали від 14 липня 2025 року у справі № 454/69/26, що спричинило приниження його честі, гідності та ділової репутації.

32. Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ФГ Бурки В. В. в частині вимог до Господарського суду Львівської області, суд першої інстанції виходив з того, що намагання перевірити законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду чи судді (суддів) в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. При цьому, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалення у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

33. За таких обставин суди попередніх інстанцій, визначивши зміст спірних правовідносин, суб`єктний склад сторін спору, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спір в частині заявлених позовних вимог до Господарського суду Львівської області у цій справі не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

34. Посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції ухвал Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі №454/2468/21, від 10 травня 2022 року у справі №463/1053/22, від 13 травня 2022 року у справі №454/673/22, від 16 червня 2022 року у справі № 454/551/22, від 10 листопада 2022 року у справі №454/2857/22, від 12 травня 2023 року у справі №463/1733/23, від 23 жовтня 
2024 року у справі №463/8708/24, від 07 серпня 2025 року у справі №760/13114/25, від 24 лютого 2026 року у справі №454/70/26, від 05 березня 
2026 року у справі №463/1049/26, від 13 березня 2026 року у справі №463/988/26, від 20 квітня 2026 року у справі №760/8619/26, якими було визначено підсудність спорів, стороною яких є суд або суддя у порядку, визначеному статтею 26 ЦПК України, відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки на стадії вирішення процесуального питання про визначення підсудності конкретної справи, у суду касаційної інстанції відсутні повноваження переглядати даний позов з підстав того, чи має позивач право на звернення, чи порушені його права, та чи правильний спосіб захисту він обрав. Крім того, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа)

35. Доводи касаційної скарги висновку судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права та суб`єктивної оцінки обставин справи, що були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

36. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.

37. Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права»,
що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

38. Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

39. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

40. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня
1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

41.  У касаційній скарзі заявник просить вирішити питання про звернення до Конституційного Суду України з поданням:
- щодо тлумачення статей 8, 55, 56, 124 Конституції України, у зв`язку із необхідністю тлумачення норм Конституції України щодо наявності у нього права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судами (суддями) та на підставі якого судочинства;
- щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України
від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади».

42. Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

43. За наслідками розгляду касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження. При цьому, колегія суддів не встановила підстав для звернення до Конституційного Суду України з відповідним поданням.

44. Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається,
що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами попередніх інстанцій пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, тому у відкритті касаційного провадження суд відмовляє.

45. Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

46. Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 травня 2026 року.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк