ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 709/1675/25		
Провадження № 22-ц/821/1095/26		
Категорія: 302000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Карпенко О.В.
суддів  Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря:  Руденко А.О.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Богодухівка» 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 березня 2026 року (ухваленого під головуванням судді Шарої Л.О.в приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складений 16 березня 2026 року)у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Богодухівка» про визнання недійсним договору емфітевзису ,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Богодухівка» про визнання недійсним договору емфітевзису.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником земельної ділянки площею 2,8623 га, кадастровий номер 7125180400:04:000:1551, для сільськогосподарських потреб, котра розташована на території Богодухівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.
21.09.2016 між нею та ТОВ «Богодухівка» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. Термін дії оренди - до 2023 року, тобто 7 років. Розмір орендної плати становив близько 10 000,00 грн.
02.11.2017 між сторонами була укладена додаткова угода про внесення змін до вказаного договору оренди, згідно якої було продовжено термін оренди земельної ділянки до 2027 року. Пунктом 13 зазначеного договору було передбачено, що орендар має право за згодою орендодавця виплачувати орендну плату наперед, за майбутній період оренди.
Позивач вказує, що в 2017 році їй діагностували захворювання хребта, у зв`язку з чим вона потребувала коштів на лікування. Крім того, на той час на її утриманні перебувала мати, яка була особою з інвалідністю, донька особа з інвалідністю з дитинства та оплачувала навчання сина. Її грошових заощаджень вистачило на 5 курсів лікування.
У жовтні 2018 року, зазначає позивачка, вона звернулася за грошовою допомогою до керівника ТОВ «Богодухівка» - ОСОБА_2 , який порадив їй звернутися з вказаним питанням до працівника товариства – ОСОБА_3 . 
Вказує, що раніше вона зверталася по таких питаннях до керівника товариства і їй надавали кошти за оренду земельної ділянки наперед. 
На її прохання ОСОБА_3 повідомив про можливість виплати коштів наперед, але при умові переукладення договору оренди на строк 49 років, оскільки такого потребує закон.
Пізніше зателефонували з бухгалтерії товариства, повідомили , що вона може отримати кошти, які вона отримала в кінці квітня 2018 року у розмірі 50 000,00 грн. 
Новий договір оренди їй не вручили, а ОСОБА_3 дав розписатися тільки на останній сторінці договору. Позивачці пояснили, що новий договір ще не готовий, а тому його нададуть пізніше.
В 2022 році померла її мати, після чого вона розпочала оформлення на себе спадкового майна, в тому числі і земельного паю, котрий був переданий в оренду цьому ж товариству. У головного бухгалтера товариства вона запитала, коли їй вже буде виплачуватися орендна плата за пай, на що вона відповіла, що новий договір оренди земельної ділянки був складений «без виплат» їй коштів.
Вказує, що почала вимагати від неї надати вказаний договір оренди, проте їй повідомили, що договір знаходиться в ОСОБА_3 і протягом 2023 - 2024 років під різними приводами їй договір оренди не надавали.
У травні 2024 року вона отримала від відповідача договір емфітевзису. Про отримання договору вона розписалася в журналі реєстрації. Ознайомившись із змістом цього договору, їй стало відомо, що договір укладений з ОСОБА_4 , з яким вона не зустрічалася і не мала ніяких розмов на цю тему. 
Договір емфітевзису укладений і підписаний нею і ОСОБА_5 19.12.2019, але в той час, у період із 17.12.2019 по 22.12.2019 вона перебувала на робочому місті в магазині «Сільпо», м. Києва.
Указаний договір емфітевзису вона уклала не зі своєї волі, оскільки була введена в оману та вважала, що укладає договір оренди землі, а не договір емфітевзису.
Крім того, з умовами договору вона не ознайомлювалася, його копію у день укладення не отримувала.
У неї була безвихідна ситуація і вона вимушена була погодитися на переукладення договору оренди на 49 років.
Під час перевірки обставин укладення договору емфітевзису та після отримання витягу про відомості з Державного реєстру речових прав, вона дізналася, що між нею та ОСОБА_4 20.02.2019 укладена додаткова угода про розірвання договору оренди землі від 21.09.2016, номер запису про речове право 16510208. Відповідно до п.5 указаної додаткової угоди, вона складена в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з який знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію. Вказану додаткову угоду вона не підписувала і побачила її вперше. Можливо вона виготовлена за допомогою копіювальних засобів. У тексті вказаної угоди не вказано нічого про причини розірвання договору оренди і хто ініціював це розірвання. Крім того, відомості про реєстрацію вказаної угоди внесені колишнім державним реєстратором Чорнобаївської держадміністрації ОСОБА_6 тільки 29.11.2019, майже через один рік.
На запити її та її представників щодо добровільного врегулювання спору жодної відповіді ані від керівництва ТОВ «Богодухівка», ані від його засновників не надійшло.
Також вона зверталася із відповідною скаргою до Міністерства юстиції України на неправомірні дії державного реєстратора Яковенка С.В., але їй відмовили в розгляді скарги, оскільки минув шестимісячний строк для оскарження дій державного реєстратора.
Від заступника Золотоніської районної державної адміністрації позивачка отримала відповідь про те, що в архіві Золотоніської райдержадміністрації знаходяться матеріали кадастрової справи № 7125180400:04:000:1551, в якій відсутні оригінал і копії додаткової угоди від 20.02.2019 про розірвання договору оренди.
На підставі наведеного, ОСОБА_1 просила суд:
визнати недійсним договір емфітевзису земельної ділянки площею 2,8623 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Богодухівської сільської ради, укладений між нею та ТОВ «Богодухівка» 17.12.2019 та скасувати його державну реєстрацію; 
визнати недійсною додаткову угоду від 20.02.2019 про розірвання договору оренди землі від 21.09.2016, номер запису про інше речове право 16510208, кадастровий номер 7125180400:04:000:1551, укладену між нею та ТОВ «Богодухівка» та скасувати її державну реєстрацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Богодухівка» про визнання недійсним договору емфітевзису - відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що у відсутності будь-яких доказів, які б спростовували підпис позивачки на додатковій угоді про розірвання договору оренди та на договорі емфітевзису, суд вважав доводи позивачки необґрунтованими і не знаходить підстав для визнання додаткової угоди від 20.02.2019 недійсною.
Суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору емфітевзису, оскільки укладення договору відбулося добровільно, при свідомому волевиявленні позивачки, без тиску та обмеження її прав на правову допомогу.
Суд вважав безпідставними та необґрунтованими посилання позивачки на те, що спірний договір було укладено нею під впливом обману, помилки чи внаслідок впливу тяжкої обставини. Суд взяв до уваги факт відсутності в матеріалах цивільної справи переконливих доказів, які б підтверджували обставини, зазначені позивачкою для обґрунтування її позиції. У зв`язку з цим, зважаючи на повне та об`єктивне дослідження всіх доказів, які наявні у матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 березня 2026 року засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення необ`єктивним, необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просила скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 березня 2026 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що переслідуючи корисні цілі та з метою отримання матеріальних благ у вигляді незаконного отримання грошових коштів від оренди земельних паїв, премій та моральних заохочень, а також інших обставин, керівник товариства виготовив фіктивний договір емфітевзису від 19.12.2019, укладений між нею та ТОВ «Богодухівка» , відповідно до умов якого земля передавалась на умовах емфітевзису на 49 років. Також було виготовлено фіктивну додаткову угоду від 20.02.2019 про розірвання договору оренди від 21.09.2016.
Договір емфітевзису і угода про розірвання договору датовані ОСОБА_3 2019 року, 2018 директором товариства був ОСОБА_2 .
Крім того, на момент підписання договору емфітевзису, вона перебувала на робочому місці в магазину «Сільпо» в м. Києві.
Вказує, що договір емфітевзису не був наданий в момент підписання, отриманий нею лише у 2024 році.
Додаткову угоду від 20.02.2019 про розірвання договору оренди не підписувала і не знала про її існування.
Необ`єктивним є висновок суду про те, що відповідно до видаткового касового ордера від 24.01.2020 ТОВ «Богодухівка» видало, а вона отримала грошові кошти у сумі 50 000,00 грн, оскільки кошти у розмірі 50 000,00 грн вона отримала у касі в 2018 році.
Вважає, що не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що суд не може взяти до уваги доводи позивачки, що вона не отримала примірник договору до його підписання та нібито не мала можливості ознайомитися з його змістом, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що станом на момент підписання спірного договору емфітевзису будь-яка інша особа перешкоджала детально прочитати текст договору та звернутися за правовою допомогою. Такі твердження є надуманими, так як в судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були поставлені запитання про час отримання нею договору.
Наголошує, що договір емфітевзису був укладений шляхом введення її в оману, оскільки вона вважала, що підписує договір оренди на 49 років, а не договір емфітевзису.
Вважає помилковими твердження суду про те, що підписаний договір емфітевзису було укладено не внаслідок обману, оскільки укладення відбулося добровільно, не внаслідок обману, посилаючись на те, що не вказувала, що підписання договору емфітевзису відбулося під тиском та обмеженням правової допомоги, проте укладено внаслідок обману, що підтверджується зібраними доказами та показаннями свідків.
Не відповідає дійсності висновок суду, що вона самостійно звернулась до відповідача з проханням укласти договір емфітевзису та придбати земельну ділянку, оскільки при розмові з керівником товариства дійсно йшла мова про укладення договору, проте договору оренди, а не договору емфітевзису, тобто її волевиявлення було щодо укладення договору оренди.
Вказує, що у зв`язку з відсутністю оригіналу додаткової угоди від 20.02.2019 про розірвання договору оренди від 21.09.2016, необхідно вважати, що на даний час договір оренди є дійсним та подовженим відповідно до додаткової угоди до 2027 року.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.08.2025 № НВ-0001607072025 (а.с. 25-30), а також інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.08.2025 № 438973138 (а.с. 31-32), позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7125180400:04:000:1551, площею 2,8623 га. Підставою виникнення права власності на зазначену земельну ділянку є Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий Чорнобаївською районною радою народних депутатів 16.12.2002 № ІІ-ЧР042484.
Відповідно до договору оренди землі від 21.09.2016, укладеного між ОСОБА_1 як орендодавцем та ТОВ «Богодухівка» як орендарем, ОСОБА_1 передала, а ТОВ «Богодухівка» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7125180400:04:000:1551, площею 2,8623 га, яка розташована на території Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на момент укладення договору становила 146 030,05 грн. Договір оренди укладено строком на 7 років з дати державної реєстрації права оренди. Відповідно до умов договору, розмір орендної плати встановлено у грошовій формі та визначено у розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, що становить 10 222,10 грн за один рік користування земельною ділянкою (а.с. 18-22).
02.11.2017 між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ТОВ «Богодухівка» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 21.09.2016. Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди внести зміни до умов договору оренди землі в частині строку його дії та розміру орендної плати, у зв`язку з чим пункти 8 та 9 договору оренди викладено у новій редакції. Згідно з оновленими умовами договору оренди, строк дії договору встановлено 10 років з дати державної реєстрації права оренди. Також визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі готівкою або у безготівковому порядку у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за один рік користування, що становить 14 603 грн (а.с. 23).
Позивачкою до позовної заяви долучено додаткову угоду про розірвання договору оренди землі від 21.09.2016, номер запису про інше речове право 16510208, укладену 20.02.2019 між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ТОВ «Богодухівка». Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди припинити дію договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Богодухівка», який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Чорнобаївського районного управління юстиції Черкаської області, шляхом його розірвання. Також у додатковій угоді сторони підтвердили, що станом на момент припинення договору оренди землі між ними відсутні будь-які неврегульовані спори щодо його виконання, а також невиконані зобов`язання за вказаним договором (а.с. 24).
Вказані договір оренди та додаткова угода були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. (зворотна сторона а.с. 31).
Судом встановлено, що 17.12.2019 між ОСОБА_1 , як власником земельної ділянки, та ТОВ «Богодухівка» в особі директора ОСОБА_7 , як землекористувачем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Відповідно до умов зазначеного договору власник надав землекористувачу право користування земельною ділянкою площею 2,8623 га, яка розташована в адміністративних межах Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, з кадастровим номером 7125184400:04:300:1551. Підставою виникнення права власності на зазначену земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку № ІІ-ЧР-042484, а її цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з пунктом 2.3 договору строк користування земельною ділянкою на праві емфітевзису встановлено 49 років з дати державної реєстрації права емфітевзису (а.с. 101-103).
Вказаний договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.02.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Яковенко С.В. (а.с. 31).
Судом також встановлено, що відповідно до видаткового касового ордера від 24.01.2020 ТОВ «Богодухівка» видало, а ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 50 000,00 грн.
У судовому засіданні було досліджено витребувану від Золотоніської районної військової адміністрації реєстраційну справу за спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7125180400:04:000:1551 (а.с. 159); електронну копію додаткової угоди про розірвання договору оренди землі, записану на накопичувач CD-R (а.с. 170).
Судом встановлено під час розгляду справи, що сторони позивачка та відповідач не заперечують факту укладення та підписання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.12.2019, а також отримання позивачкою ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000,00 грн як плати за вказаним договором. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність у суду обґрунтованих сумнівів щодо достовірності зазначених обставин та добровільності їх визнання сторонами, суд відповідно до положень ст. 82 ЦПК України приймає вказані обставини як доведені.
Також в суді першої інстанції під час розгляду справи були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що працює спеціалістом із земельних питань у ТОВ «Богодухівка». У 2016 році між товариством та ОСОБА_1 був укладений договір оренди земельної ділянки, але з меншим розміром орендної плати. У 2017 році між сторонами була укладена додаткова угода до цього договору, якою збільшено розмір орендної плати та продовжено строк дії договору. У 2018 році ОСОБА_1 звернулася до нього як до представника ТОВ «Богодухівка» з проханням викупити належну їй земельну ділянку, пояснивши, що їй терміново потрібні кошти та просила виплатити їй 50 000 грн. Він роз`яснив позивачці неможливість придбання товариством земельної ділянки, оскільки на той час законодавством не передбачалося укладення таких договорів. У зв`язку з цим він запропонував укласти договір емфітевзису строком на 49 років, на що вона погодилася. До укладення договору емфітевзису він пояснив ОСОБА_1 умови такого договору, зокрема, що він буде укладений строком на 49 років із виплатою одноразової плати у розмірі 50 000 грн. Також між сторонами була укладена додаткова угода про припинення дії попереднього договору оренди земельної ділянки. Після підписання договору емфітевзису ТОВ «Богодухівка» виплатило ОСОБА_1 50 000 грн, які вона отримала особисто. Хто саме готував проєкт договору емфітевзису він не пам`ятає, оскільки на той час у товаристві працювала ще одна працівниця – ОСОБА_8 , яка займалася земельними питаннями, тому не виключає, що саме вона могла готувати цей договір. Точної дати підписання договору емфітевзису він не пам`ятає. При цьому припустив, що під час підписання документів могла бути присутня ОСОБА_8 . Зазначив, що з проханням укласти договір емфітевзису з ОСОБА_1 до нього також зверталася знайома останньої ОСОБА_9 . Договір емфітевзису від імені товариства підписував Костенко, який на той час обіймав посаду директора ТОВ «Богодухівка». Зазвичай директор під час підписання таких договорів із пайовиками не був присутній: спочатку документи підписував власник земельної ділянки, після чого вони передавалися директору для підписання та подальшої державної реєстрації. Текст договору, як правило, попередньо погоджувався директором та юристами товариства. На його думку, дата, зазначена у договорі емфітевзису, відповідає часу його фактичного укладення. Стверджує, що ОСОБА_1 погодилася на встановлений договором розмір плати у сумі 50 000 грн та отримала ці кошти, вона під час укладення договору була обізнана про його умови, підписувала договір свідомо. Укладення договору емфітевзису було способом здійснення одноразової виплати за користування земельною ділянкою.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що працює директором ТОВ «Богодухівка». Обіймав посаду директора цього товариства у період з 2011 по 2018 рік, а також з 2021 року по теперішній час. Із позивачкою ОСОБА_1 знайомий, але участі в укладенні та підписанні договору емфітевзису між ТОВ «Богодухівка» та ОСОБА_1 він не брав та під час його укладення і підписання присутнім не був. У 2018 році він чув, що ОСОБА_1 потребувала коштів на проведення операції, у зв`язку з чим мала намір продати належну їй земельну ділянку. Також йому відомо, що між товариством та позивачкою був укладений договір емфітевзису. Інших обставин щодо укладення зазначеного договору свідок пояснити не зміг.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що на даний час працює головним агрономом ТОВ «Богодухівка». У період із серпня 2018 року по 2021 рік обіймав посаду директора цього товариства. Він, як директор товариства, підписував особисто додаткову угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки, однак під час її підписання ОСОБА_1 , присутнім не був. Проєкт цієї додаткової угоди розробляла бухгалтер або спеціаліст по земельним питанням товариства. Не пам`ятає точної дати укладення додаткової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки, а також дати укладення та підписання договору емфітевзису. Разом з тим пояснив, що договір емфітевзису також був підписаний від імені товариства ним як директором та особисто позивачкою ОСОБА_1 . Особисто він із ОСОБА_1 щодо умов укладення договору емфітевзису не спілкувався, оскільки проєкти відповідних договорів у товаристві розробляють спеціалісти по роботі з пайовиками. Яким саме чином були передані грошові кошти ОСОБА_1 він не пам`ятає, однак упевнений, що такі кошти товариством були виплачені. Інших обставин щодо укладення вказаних договорів свідок пояснити не зміг.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що з ОСОБА_1 познайомився близько двох років тому. Вона звернулася до нього як до юриста з проханням надати правову допомогу щодо розірвання договору емфітевзису, укладеного між нею та ТОВ «Богодухівка». З цією метою вона видала йому нотаріально посвідчене доручення. Зі слів ОСОБА_1 їй були необхідні грошові кошти на власне лікування, утримання матері, яка є особою з інвалідністю, а також на навчання сина, у зв`язку з чим вона погодилася на укладення договору. За вказаним договором, як зазначала позивачка, вона отримала 50 000 грн, під час підписання договору емфітевзису вона не ознайомлювалася з його повним змістом, оскільки їй було надано для підпису лише останню сторінку договору, на якій вона поставила свій підпис. За її словами, їй повідомили, що примірник договору буде надано пізніше, однак цього зроблено не було. Під час надання правової допомоги він намагався відшукати оригінал додаткової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки, однак такий документ знайти не вдалося. Він неодноразово звертався з цього приводу до керівництва товариства та до органу державної реєстрації, однак безрезультатно. Лише у приміщенні адміністрації було виявлено копію додаткової угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки, тоді як оригінал цього документа знайдений не був. Участі в укладенні та підписанні оспорюваних договорів він не брав, оскільки на той час ще не був знайомий із ОСОБА_1 , а про зазначені обставини йому відомо виключно з її слів. Інших обставин, що мають значення для справи, свідок пояснити не зміг.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що знає позивачку ОСОБА_1 приблизно з 1987 року, оскільки вони проживають по сусідству. Приблизно у 2017-2018 роках мати позивачки, ОСОБА_12 , тяжко захворіла вона була особою з інвалідністю. У той же період син позивачки навчався та потребував оплати за навчання. Крім того, у той час і сама позивачка хворіла та потребувала коштів на лікування. У зв`язку з цим позивачка перебувала у складному матеріальному становищі. Свідок зазначила, що позивачка зверталася до ТОВ «Богодухівка» з проханням надати їй матеріальну допомогу та виплатити їй орендну плату наперед за користування земельною ділянкою, яка раніше була передана цьому товариству за договором оренди, але їй у цьому відмовили. Після цього позивачка розглядала можливість продажу належної їй земельної ділянки, однак у товаристві їй повідомили, що укладення договору купівлі-продажу земель сільськогосподарського призначення на той час законодавством не допускалося. Потім представники товариства запропонували позивачці передати земельну ділянку у користування на строк 49 років. Свідок повідомила, що їй відомо зі слів позивачки, що за укладення такого договору товариство виплатило 50 000 грн, позивачка була переконана, що зазначені кошти є орендною платою за користування земельною ділянкою наперед за п`ять років. Також свідок пояснила, що їй не відомо, чи отримувала позивачка будь-які інші грошові кошти після грудня 2018 року, окрім зазначених 50 000 грн. Після спливу п`яти років з моменту отримання зазначених коштів, позивачка зверталася до ТОВ «Богодухівка» з метою з`ясування питання щодо подальшої виплати орендної плати за користування земельною ділянкою, оскільки була переконана, що отримані кошти були орендною платою лише за певний період. У товаристві позивачці повідомили, що укладений із нею договір не передбачає подальших виплат, після чого позивачка вирішила звернутися до суду. При укладенні відповідного договору свідок присутня не була, договір позивачка підписувала без її участі, а всі наведені обставини їй відомі зі слів самої позивачки.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.
Щодо позовної вимоги про визнання договору емфітевзису недійсним
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частини першої статті 628 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частинами першою, четвертою та п`ятою статті 102-1 ЗК України в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).
У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18), від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».
У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року в справі № 754/16128/17 зазначено, що «відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц, від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України».
У постанові Верховний Суд від 24 січня 2023 року у справі № 731/43/21 вказано, що: «тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
… під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання такого правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що сторони по справі не заперечують факту укладення та підписання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.12.2019, отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000,00 грн як плати за вказаним договором, що свідчить про те, що сторони діяли у добросовісний спосіб і допитані в судовому засіданні свідки не спростували дійсність договору емфітевзису, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання договору емфітевзису недійсним.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладення договору емфітевзису відбулося добровільно, при свідомому волевиявленні, без тиску та обмеження права позивачки на отримання правничої допомоги.
Позивач належними та допустимими доказами не довела, що укладення нею оспорюваного договору відбулося під впливом помилки або у зв`язку з обманом зі сторони відповідача.
Посилання скаржника на те, що вона вважала, що укладає з відповідачем договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, за яким передасть у користування відповідачу земельну ділянку, як вірно зазначено судом першої інстанції, не є підставою вважати, що оспорюваний договір емфітевзису укладено внаслідок обману, оскільки правова природа договору емфітевзису полягає у наданні емфітевту (відповідачу) права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( п. 1.1 договору), тобто не суперечило уявленню позивача щодо суті укладеного нею договору.
Такий висновок районного суду узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 28.10.2024 у справі №941/515/21.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на невідповідність дійсності висновку суду, що позивачка самостійно звернулась до відповідача з проханням укласти договір емфітевзису та придбати земельну ділянку, оскільки при розмові з керівником товариства дійсно йшла мова про укладення договору, проте договору оренди, а не договору емфітевзису, і волевиявлення позивачки було саме направлене на укладення договору оренди, колегія суддів вважає вказані посилання необгрунтованими, оскільки скаржником в апеляційній скарзі не заперечувався факт звернення до відповідача із пропозицією продати земельну ділянку, та враховуючи, що на той час була заборона на укладення договору купівлі-продажу земель сільськогосподарського призначення, їй було запропоновано укласти оспорюваний договір, на що вона погодилась.
Підписання договору емфітевзису без попереднього ознайомлення зі змістом та умовами не є безумовною підставою для визнання вказаного договору недійсним.
Колегія суддів відхиляє інші доводи апеляційної скарги щодо визнання договору емфітевзису недійсним,оскільки вони аналогічні доводам позовної заяви, були предметом розгляду в суді першої інстанції, отримали належну оцінку в рішенні, та не спростовують встановлених обставин справи.
Щодо вимоги про визнання недійсним додаткової угоди про розірвання договору оренди
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (стаття 93 ЗК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається в письмовій формі і за бажанням сторін може бути посвідчено нотаріально.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Частиною першою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом (частина третя статті 31 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до частин першої - третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1 в обгрунтування вимог про визнання додаткової угоди від 20.02.2019 про розірвання договору оренди землі від 21.09.2016 недійсною, посилалась на те, що угоду не підписувала, а її підпис підроблений.
Встановивши, що позивачкою на підтвердження обґрунтувань позовних вимог не надано доказів, які підтверджували б підробку її підпису на вказаній угоді, зокрема, експертних висновків почерку чи інших належних доказів , які б підтверджували недостовірність підпису, а також встановивши послідовність дій сторін при підписанні договорів, що свідчить про дотримання ними принципів добросовісності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання додаткової угоди від 20.02.2019 недійсною.
Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позивачем ні в суді першої інстанції, ні під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції не заявлялось, тому відсутні підстави вважати, що підпис, вчинений на додатковій угоді від 20.02.2019 виконаний не позивачем, а іншою особою.
Доводи апеляційної скарги, щоу зв`язку з відсутністю оригіналу додаткової угоди від 20.02.2019 про розірвання договору оренди від 21.09.2016, необхідно вважати, що на даний час є дійсним та подовженим відповідно до додаткової угоди договір оренди до 2027 року, не варті уваги, оскільки на підтвердження позовних вимог позивачем було долучено копію додаткової угоди, та Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому міститься запис про припинення права оренди на підставі додаткової угоди про розірвання договору оренди від 20.02.2019, яка в сукупності з іншими доказами підтверджує волевиявлення сторін на припинення орендних відносин.
Крім того, згідно пояснень відповідача, оригінал оскаржуваної угоди на момент витребування доказів ухвалою суду, був знищений в установленому порядку.
Згідно з процесуальними нормами, якщо оригінал документа не збережено, суд оцінює інші докази (копії, записи в реєстрах), які містяться в матеріалах справи.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір у даній справі, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Богодухівка» про визнання недійсним договору емфітевзису- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча    О.В. Карпенко

Судді  Л.І. Василенко

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду виготовлено 29 травня 2026 року/