Постанова
Іменем України
3 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 705/6371/23
Провадження № 61-11569св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач),
відповідач - Національний дендрологічний парк «Софіївка» Національної академії наук України (далі - відповідач), інтереси якого представляє адвокат Расторгуєв Олександр Валерійович (далі - адвокат відповідача),
про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
за касаційною скаргою відповідача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року, яке ухвалила суддя Єщенко О. І., та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 липня 2024 року, яке ухвалила колегія суддів у складі Новікова О. М., Карпенко О. В., Василенко Л. І.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Позивач працював у дендрологічному паркуна посаді завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин. Його звільнили з роботи через реальний конфлікт інтересів постійного характеру, який не можна було врегулювати в інший спосіб. Позивач вважав звільнення незаконним, бо роботодавець порушив процедури врегулювання конфлікту інтересів та звільнення. Тому звернувся до суду з вимогами визнати протиправним і скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
2. Суд першої інстанції визнав протиправним наказ і поновив позивача на роботі. Апеляційний суд із цим рішенням погодився. Суди вказали, зокрема, на те, що роботодавець не обґрунтував підстави для звільнення та наявність у позивача конфлікту інтересів, неможливість урегулювати останній в інший спосіб.
3. Відповідач оскаржив судові рішення. У касаційній скарзі стверджував, що мав звільнити позивача, бо той під час перебування на посаді мав реальний конфлікт інтересів, а згоду на переведення на іншу посаду як спосіб урегулювання такого конфлікту не надав.
4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, за яких умов конфлікт інтересів можна врегулювати шляхом звільнення працівника. Вирішив, що звільнення особи як спосіб урегулювання конфлікту інтересів є крайнім заходом і можливе, якщо реальний або потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер, і цей конфлікт не можна врегулювати в інший спосіб, зокрема, перегляду обсягу службових повноважень та переведення на іншу посаду. Оскільки відповідач не підтвердив його доводи, колегія суддів погодилася з рішеннями судів попередніх інстанцій.
(2) Зміст позовної заяви
5. У 2023 році позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: (1) визнати протиправним і скасувати наказ № 181 від 20 жовтня 2023 року (далі - наказ № 181), згідно з яким в. о. директора відповідача застосував до позивача захід урегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення та звільнив його з посади завідувача відділу генетики, селекції та репродуктивної біології рослин (далі - посада завідувача відділу); (2) поновити позивача на посаді завідувача відділу; (3) стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Мотивував так:
5.1. Із 1 червня 2022 року до 20 жовтня 2023 року позивач працював у відповідача на посаді завідувача відділу та належно виконував посадові обов`язки. Крім того, позивач є головою профспілкового комітету відповідача та головою контрольно-ревізійної комісії профспілки працівників НАН України.
5.2. Згідно з наказом № 181 до позивача застосований захід урегулювання конфлікту інтересів у спосіб звільнення з 20 жовтня 2023 року з посади завідувача відділу (пункт 4-1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України; далі - КЗпП України). Підставою зазначений реальний конфлікт інтересів, який має постійний характер і який не можна врегулювати в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції».
5.3. Наказ № 181 є протиправним, його слід скасувати. Звільнення є незаконним. Відповідач порушив вимоги процедури встановлення та врегулювання конфлікту інтересів, а також звільнення позивача як працівника у зв`язку з наявністю такого конфлікту.
5.4. Відповідач не повідомив позивача про суть і характер наявного конфлікту інтересів, не вжив будь-які заходи його врегулювання у спосіб, відмінний від звільнення (у випадку наявності реального конфлікту інтересів), не повідомив завчасно профспілковий орган про звільнення працівника тощо. До позивача застосували найбільш суворий спосіб урегулювання конфлікту інтересів - звільнення. Однак Закон України «Про запобігання корупції» передбачає шість способів, жоден із яких відповідач не використав перед тим, як звільнити.
5.5. Позивачеві не запропонували будь-яку посаду, переведення на яку мало би врегулювати конфлікт інтересів, якщо він справді був. Роботодавець не надав переліку вакантних посад, а видав наказ № 181 без завчасного попередження чи спроби такого врегулювання. Оскільки підставою звільнення позивача став конфлікт інтересів, слід було чітко визначити вид такого конфлікту, деталізувати його зміст та інші ознаки. Цього вимагають від роботодавця положення пункту 4-1 частини першої статті 41 КЗпП України. 
(3) Зміст рішення суду першої інстанції
6. 26 січня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов частково: визнав протиправним і скасував наказ № 181, згідно з яким відповідач застосував до позивача захід урегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення та звільнив його з посади завідувача відділу; поновив позивача на посаді завідувача відділу; відмовив у задоволенні інших вимог; стягнув із відповідача на користь позивача 1 073,60 грн судового збору. Мотивував так:
6.1. Суд позбавлений можливості визначити вид конфлікту інтересів (реальний чи потенційний), який виник у позивача, з`ясувати, чи мав реальний конфлікт інтересів постійний характер, чи здійснював відповідач будь-які інші заходи врегулювання конфлікту інтересів, тощо. 
6.2. Відповідач не надав належні та допустимі докази існування підстав для звільнення позивача, не обґрунтував наявність у позивача конфлікту інтересів, а також те, що інші заходи зовнішнього врегулювання цього конфлікту не можна було застосувати. Тому слід задовольнити вимоги в частині визнання незаконним і скасування наказу № 181 та поновлення позивача на відповідній посаді.
6.3. Позивач не надав довідку про нарахування заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні, а також розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому слід відмовити у задоволення відповідної вимоги.
6.4. Позивач не надав документального підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, їхнього фактичного розміру, не надав платіжного документа (квитанції, платіжного доручення) на підтвердження оплати за отриману послугу. Тому суд такі витрати не стягував.
(4) Зміст постанови апеляційного суду
7. 11 липня 2024 року Черкаський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував аналогічно до останнього. Додав таке:
7.1. Суд першої інстанції в ухвалі від 26 січня 2024 року правильно виснував про відмову у задоволенні вимоги відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, а також у прийнятті відзиву на позовну заяву.
7.2. Цей відзив суд першої інстанції правильно повернув відповідачеві. Ухвалу про відкриття провадження разом із копією позовної заяви відповідач отримав 21 грудня 2023 року. Беручи до уваги строк для пересилання поштового відправлення, станом на 24 січня 2024 року відповідач пропустив строк, встановлений для подання відзиву. Про поновлення такого строку не клопотав. Крім того, не долучив до відзиву докази його надсилання іншому учаснику справи. Відповідач не навів об`єктивних причин, які би перешкоджали надати зазначені докази до суду першої інстанції.
7.3. Оскільки відповідач не навів в апеляційній скарзі поважні та об`єктивні причини неподання доказів в установлений строк, не підтвердив, що зробив усе залежне, щоб отримати такі докази, апеляційний суд не прийняв докази, долучені до апеляційної скарги.
(5) Провадження у суді касаційної інстанції
8. 12 серпня 2024 року адвокат в інтересах відповідача подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.
9. 5 вересня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача.
10. 27 листопада 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
11. Відповідач мотивував касаційну скаргу так:
11.1. Апеляційний суд неправильно застосував припис частини третьої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції». Знехтував тим, що відповідач був зобов`язаний звільнити позивача, бо в останнього під час перебування на посаді завідувача відділу існував реальний конфлікт інтересів, а згоду на переведення на іншу посаду як спосіб врегулювання такого конфлікту позивач не надав.
11.2. Суд апеляційної інстанції проігнорував зміст наказу № 181. У позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що йому не пропонували переведення на іншу посаду з метою врегулювання конфлікту інтересів та позбавлення приватного інтересу. Однак на наказі № 181 позивач поставив підпис під відміткою про ознайомлення, чим засвідчив відсутність згоди на переведення на іншу посаду.
11.3. Апеляційний суд не врахував висновок про звільнення за наявного конфлікту інтересів, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 569/858/18.
11.4. Суд апеляційної інстанції неправильно врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 грудня 2020 року у справі № 354/120/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 487/194/17-ц і від 16 червня 2021 року у справі № 344/4709/20.
(2) Позиції інших учасників справи
12. Позивач відзив на касаційну скаргу не подав.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
13. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 5 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача на підставах, передбачених у пунктах 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
14. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
15. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження. Відповідач оскаржив судові рішення у частині задоволених вимог про визнання протиправним і скасування наказу № 181 та поновлення позивача на посаді. Тому Верховний Суд не переглядає ці рішення в частині відмови у задоволенні вимоги стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) За яких умов конфлікт інтересів можна врегулювати шляхом звільнення працівника?
16. Позивач працював у відповідача на посаді завідувача відділу. Просив визнати протиправним і скасуватинаказ № 181 та поновити на цій посаді через допущені відповідачем порушення під час звільнення. Суд першої інстанції ці вимоги задовольнив. Апеляційний суд із цим рішенням погодився. Вважали, що відповідач не надав доказів існування підстав для звільнення, не обґрунтував наявність конфлікту інтересів і неможливість застосування інших заходів врегулювання конфлікту. Відповідач у касаційній скарзі стверджував, зокрема, що мав звільнити позивача, бо у того був реальний конфлікт інтересів, а згоду на переведення на іншу посаду як спосіб врегулювання такого конфлікту не надав. Верховний Суд з аргументами відповідача не погоджується.
17. Роботодавець вправі запроваджувати обмеження щодо спільної роботи на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації осіб, які є близькими родичами чи свояками (батьки, подружжя, брати, сестри, діти, а також батьки, брати, сестри і діти подружжя), якщо у зв`язку з виконанням трудових обов`язків вони безпосередньо підпорядковані або підконтрольні один одному (частина перша статті 25-1 КЗпП України).
18. Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку, зокрема, наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції» (пункт 4-1 статті 41 КЗпП України).
19. Особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів (частина перша статті 28 Закону України «Про запобігання корупції»).
20. Зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи (частина перша статті 29 Закону України «Про запобігання корупції»). 
21. Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу (частина друга статті 34 Закону України «Про запобігання корупції»).
22. Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів є крайнім способом врегулювання останнього (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 346/5929/23, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2024 року у справі № 705/5802/23).
23. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України).
24. Якщо на час звільнення позивача з роботи не було конфлікту інтересів, обґрунтованим є висновок про те, що відповідач порушив норми трудового законодавства при звільненні позивача, а тому останнього слід поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (див. mutatis mutandisпостанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 346/5929/23).
25. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя - четверта статті 12 ЦПК України).
26. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша та шоста статті 81 ЦПК України). 
27. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Проте цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81)).
28. У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що воно відбулося без порушення законодавства про працю (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 296/576/17, Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 759/10569/16-ц і від 22 жовтня 2025 року у справі № 592/3964/23).
29. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини: 
- згідно з наказом № 181 до позивача застосований захід врегулювання конфлікту інтересів у спосіб звільнення. Його звільнили з посади завідувача відділу з 20 жовтня 2023 року на підставі пункту 4-1 частини першої статті 41 КЗпП України через реальний конфлікт інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції»; 
- позивач зазначив, що відповідач не запропонував будь-яку посаду, переведення на яку мало би бути результатом врегулювання конфлікту інтересів, а відразу видав наказ про звільнення без будь-якого попередження чи спроби такого врегулювання; 
- доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав.
30. Суди першої й апеляційної інстанцій вказали, що через відсутність доказів вони позбавлені можливості визначити вид конфлікту інтересів (реальний чи потенційний), який виник у позивача, з`ясувати, чи мав реальний конфлікт інтересів постійний характер, чи здійснював відповідач будь-які інші заходи врегулювання конфлікту інтересів, тощо.
31. Верховний Суд зауважує, що саме відповідач як роботодавець мав обов`язок довести обставини дотримання вимог законодавства під час звільнення позивача. Цей обов`язок за обставини цієї справи відповідач не виконав. Зокрема, не підтвердив, що вжив достатні заходи з метою застосування інших, ніж звільнення, яке є крайнім заходом, способів врегулювання конфлікту інтересів, передбачених частиною першою статті 29 Закону України «Про запобігання корупції», а саме перегляд обсягу службових повноважень і переведення на іншу посаду (пункти 4, 5 частини першої вказаної статті).
32. У позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що йому не пропонували переведення на іншу посаду з метою врегулювання конфлікту інтересів та позбавлення приватного інтересу. Відповідач наполягав, що позивач відмовився від переведення на іншу посаду, оскільки розписався про ознайомлення з наказом № 181. З цього приводу колегія суддів зауважує, що підпис працівника про ознайомлення із наказом про звільнення не означає згоду зі змістом цього документа. Зокрема і з тим, що працівник не надав згоду на переведення. Суди попередніх інстанцій не встановили, що відповідач пропонував позивачеві які-небудь вакансії для переведення, а позивач їх проігнорував або відкинув. Тому суди по суті правильно виснували про обґрунтованість вимог щодо визнання протиправним і скасування наказу № 181 і поновлення позивача на посаді.
33. Верховний Суд відхиляє аргумент відповідача про те, що останній не мав можливості подати докази у справі. Згідно з частиною третьої статті 83 ЦПК України ці докази він мав подати разом із відзивом на позовну заяву. А для подання відзиву суд першої інстанції в ухвалі від 5 грудня 2023 року встановив строк, який відповідач не дотримав, тобто подав відзив із доказами зі спливом встановленого судом строку та без клопотання про його поновлення.
34. З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо вирішення спору в оскарженій частині вимог. Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої й апеляційної інстанції та не впливають на законність оскаржених судових рішень, спрямовані на переоцінку доказів і встановлення інших обставин, ніж ті, які на підставі вже досліджених доказів встановили суди.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
35. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).
36. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. (стаття 410 ЦПК України). 
37. З огляду на наведені вище висновки щодо застосування норм права, касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін.
(3.2) Щодо розподілу судових витрат
38. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
39. Оскільки касаційну скаргу відповідача Верховний Суд залишив без задоволення, то немає підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах попередніх інстанцій, а витрати у зв`язку з провадженням у суді касаційної інстанції покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу Національного дендрологічного парку «Софіївка» Національної академії наук України залишити без задоволення.
2. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 січня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 липня 2024 року в оскарженій частині без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко