КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 940/2042/25 Головуючий у суді І інстанції Самсоненко Р.В.
Провадження № 22-ц/824/7079/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересована особа - Міністерство оборони України,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року адвокат Завальнюк В.В., який діяв в інтересах  ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт перебування заявниці на утриманні її рідного брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі на момент його загибелі (смерті), яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в результаті бойових дій під час захисту Батьківщини у складі військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України поблизу населеного пункту Вугледар Волноваського району Донецької області.
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 не був одружений і не мав інших родичів, окрім сестри ОСОБА_1 , а до мобілізації вони проживали спільно та вели спільне господарство. Після смерті брата заявниця залишилась без основного джерела існування, оскільки вона з 2016 року не працює, її чоловік ОСОБА_3 родину не забезпечує, так як є інвалідом 2 групи, а ОСОБА_2 систематично надавав їй матеріальну допомогу. Під час служби у Збройних Силах України брат також надавав ОСОБА_1 кошти на її утримання зі свого грошового забезпечення, яке отримував після мобілізації. За ці кошти придбавалися продукти харчування, оплачувалися комунальні послуги, одяг, товари для потреб лікування та проживання. Саме тому сповіщення № 2/15з від 26 серпня 2024 року про смерть ОСОБА_2 прийшло саме на ім`я заявниці, оскільки брат вказав її єдиною контактною особою у відповідних документах під час прийняття на військову службу, так як вважав ОСОБА_1 єдиним членом його сім`ї. Поховання загиблого здійснювалось за її участі за кошти Тетіївської міської ради Київської області в с. Хмелівка, Білоцерківського району Київської області.
Встановлення зазначеного факту, що має юридичне значення, необхідне заявниці для отримання одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та інших видів допомоги.
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що на момент загибелі брата заявниця була повнолітньою та працездатною. Жодних доказів, які б підтверджували її належність до категорії непрацездатних осіб, що мають право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до вимог статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суду не надано.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, адвокат Завальнюк В.В. в інтересах заявниці звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене без комплексної юридичної оцінки правовідносин сторін, в ньому не оцінено аргументи та доводи заявниці, а його текст не містить очікуваний обсяг правового обґрунтування.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що заявниця має документально засвідчені хронічні дитячі та набуті хвороби, що позбавило її змоги працювати з 2007 року, а тому перебувала на утриманні брата.
Суд не врахував при розгляді справи документи, що засвідчують факт непрацездатності та інвалідності чоловіка заявниці, який за станом здоров`я згідно трудової книжки не працює за основним місцем роботи з 02 липня 2007 року та згідно відомостей Пенсійного фонду України про трудову діяльність застрахованих осіб звільнений з роботи за сумісництвом 25 березня 2008 року. Єдиним його доходом є пенсія по інвалідності ІІ групи.
В обґрунтування відмови у задоволенні заяви суд фактично зазначив єдину обставину, що заявниця не належить до категорії непрацездатних осіб, що мають право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до вимог статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Проте для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого суду необхідно було дослідити всі обставини в сукупності та врахувати, що одержання заявницею інших доходів чи окреме проживання від військовослужбовця в період несення ним військової служби не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, адже основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявниці допомога з боку брата, який надавав їй утримання.
Відзив на апеляційну скаргу від Міністерства оборони України до суду апеляційної інстанції не надійшов.
У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник заявниці - адвокат Завальнюк В.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Заінтересована особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомляла, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка її представника відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заявниці, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 є братом заявниці ОСОБА_1 , а їх батьки померли (а. с. 8, 9, 13, 23-25).
ОСОБА_2 був військовослужбовцем, мав статус учасника бойових дій та 25 лютого 2022 року був призваний до Збройних Сил України (а. с. 12, 14).
Відповідно до повідомлення про смерть № 2/15з від 26 серпня 2024 року ОСОБА_1 сповістили про те, що її брат, молодший сержант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навідник 1 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону, загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в результаті здійснення противником мінометного обстрілу та обстрілу з артилерії по позиціях підрозділу поблизу н.п. Вугледар Волноваського району Донецької області. Загинув в результаті бойових дій під час захисту Батьківщини (а. с. 15).
Згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 03 вересня 2024 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Вугледар Волноваського району Донецької області (а. с. 16).
Згідно із довідкою старости Денихівського старостинського округу № 367 від 04 вересня 2024 року ОСОБА_2 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю сестрою ОСОБА_1 та спільно вели особисте селянське господарство (а. с. 21).
Відповідно до довідки старости Денихівського старостинського округу № 250 від 07 жовтня 2025 року поховання ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснювалось на сільському кладовищі с. Хмелівка, Білоцерківського району Київської області за участю його рідної сестри ОСОБА_1 . Поховання проведено за кошти Тетіївської міської ради Київської області (а. с. 22).
Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_3 , довідок Пенсійного фонду України за формою ОК-5, формою ОК-7 та відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб станом на 09 січня 2025 року, ОСОБА_1 з 2016 року не працює (а. с. 26-31).
З копії виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 31 серпня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 перераховував кошти на рахунок заявниці (а. с. 32-37).
Із інформації на запит, наданої Тетіївським ВДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 972/30.5-25 від 28 листопада 2025 року вбачається, що в архіві відділу та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актових записів про шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, визнання батьківства, народження дітей відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено (а. с. 71-73).
Як вбачається з пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 серії НОМЕР_5 від 17 травня 2025 року (термін дії до 31 травня 2026 року), витягу з рішення експертної команди з ОПФО про інвалідність ОСОБА_3 № 214/25/155/В від 08 травня 2025 року, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 15 квітня 2025 року, протоколу МРТ обстеження ОСОБА_3 від 06 березня 2025 року, чоловік заявниці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має 2 групу інвалідності за загальним захворюванням (а. с. 38, 102-108).
Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_6 ОСОБА_3 , відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб станом 12 грудня 2025 року, довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5, ОСОБА_3 з 2008 року звільнений з роботи (а. с. 92-101).
Із довідки про доходи № 2808 4550 1888 4820 від 12 грудня 2025 року, виданої пенсіонеру ОСОБА_3 , встановлено, що він перебуває на обліку в Сквирському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію по інвалідності. Сума пенсії за період з 01 травня 2025 року по 31 грудня 2025 року складає 23 716,00 грн ( а. с. 109).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту перебування ОСОБА_1 , як рідної сестри ОСОБА_2 , на його утриманні, оскільки саме встановлення факту перебування заявниці на утриманні свого брата надає їй право на отримання виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168, і саме у зв`язку з тим, що заявниця не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує такий факт, вона звернулася до суду в порядку окремого провадження разом із заявою про встановлення факту і подала відповідні докази.
Отже, метою встановлення факту перебування заявниці на утриманні брата є отримання вказаної вище компенсації.
Розглядаючи заяви в окремому провадженні, суд на підставі поданих доказів з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
При цьому колегія суддів відмічає, що питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22)
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 16 вказаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.
У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). 
У цій же нормі права зазначено, що утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (у редакції, чинній на час смерті брата заявниці) сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 15 000 000 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Згідно частини першої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються:
а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків;
б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю.
в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює;
г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.
Згідно зі статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого також має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2026 року у справі № 754/15529/24 зазначено, що: «Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23, яка підлягає врахуванню під час розгляду цієї справи відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України, вказано, що для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Положення статті 16-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» свідчать, що для цілей призначення та отримання одноразової грошової допомоги, утриманці визначаються, як члени сім`ї, що мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Системний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави для висновку, що станом на дату смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_7 законодавець передбачив, що повнолітня сестра загиблого військовослужбовця має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, якщо вона була утриманцем загиблого, тобто мала право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Водночас право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» повнолітня сестра мала у випадку, якщо, в розумінні цього закону, була непрацездатним членом сім`ї загиблого військовослужбовця та перебувала на його утриманні.
Установивши, що ОСОБА_1 на момент загибелі брата була повнолітньою, а доказів, які б підтверджували її належність до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», нею не надано,суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту перебування на утриманні.
При цьому суди правильно прийняли до уваги, що допомога, яку ОСОБА_1 отримувала від брата, була для неї додатковою підтримкою, а не єдиним або основним джерелом засобів існування, а тому вказані обставини також не підтверджують наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 утриманкою загиблого військовослужбовця у розумінні статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви.
Посилання заявника, як на підставу касаційного оскарження, на відсутність висновку Верховного Судущодо питання питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював подібні за змістом висновки, зокрема у вказаних вище постановах.».
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту її перебування на утриманні померлого брата, суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши дослідивши та оцінивши всі докази у справі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявниця не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту надання їй братом матеріальної допомоги, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів для існування.
Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника заявниці та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства всебічно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив справу відповідно до закону.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року - без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до вимог частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній