Номер провадження: 22-ц/813/2539/26 
Справа № 496/3429/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області, Біляївського відділу Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та просив:
- визнати незаконними дії відповідачів по не виконанню виконавчих листів Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/1353/21 у зв`язку з бездіяльністю та самоусуненням від виконання ст.129 Конституції України на ігнорування звернення братів Шубінських на самоуправство підлеглих в керівництві управління соцзахисту населення Одеської РВА, що призвело до тяжких наслідків – смерті ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Біляївський відділу Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області та управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області здійснити виплату морального збитку у сумі 100 000 грн ОСОБА_1 за незаконне не виконання ухвал та виконавчий листі Одеського окружного адміністративного суду, доданих до позову і клопотань, за незаконне ненадання в повному обсязі державної соціальної грошової допомоги на догляд як особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, за рахунок бюджетних асигнувань та обов`язково вказати кінцеву дату виконання;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області здійснити виплату морального збитку у сумі 100 000 грн ОСОБА_1 на рахунок в Приватбанку на який перерахується державна соціальна допомога, за рахунок бюджетних асигнувань та обов`язково вказати кінцеву дату виконання.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач спочатку не виконав рішення по справі №420/1353/21, а тепер не виконує ухвалу Біляївського районного суду від 30.11.2022 року. На посади керівників призначені особи, які ігнорують Закону України «Про правила етичної поведінки», вимагають від позивача та його брата – особи з інвалідністю вчинення незаконних дій та невиплатою соціальної допомоги доводять до смерті, адже ціни на все виросли.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області (код ЄДРПОУ 44358689, м. Одеса, пр. Шевченка, буд. 4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання 02.06.2026 року о 15:00 год. представники Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення судового засідання та/або про розгляд справи в режимі відеоконференції не подавали.
Присутній в судовому засіданні 02.06.2026 року позивач ОСОБА_1 не заперечував проти розгляду справи за фактичною явою сторін. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч. 2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість учасників справи, які не з`явились до суду, обізнаність про розгляд справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.
Задовольняючи позов частково, стягуючи з Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: 
- неправомірність дій Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області встановлена адміністративним судом та підтверджена рішенням Біляївського районного суду м. Одеси, у зв`язку з чим вимоги про визнання незаконними дії відповідачів за вказаних обставин не підлягають повторному або додатковому доказуванню;
- вимоги про відшкодування шкоди, як майнової, так і моральної, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (частина п`ята статті 21 КАС України). Якщо такі вимоги заявлено окремо, вони вирішуються судами в порядку цивільного судочинства;
- негативні емоції позивача внаслідок тривалого невиконання відповідачем рішення суду про виплату йому державної соціальної допомоги у зв`язку з доглядом за братом у період з грудня 2020 року по січень 2021 року перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями (бездіяльністю) відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди. Невиконання рішення суду є триваючим порушенням, не враховано у рішенні Біляївського районного суду Одеської області про відшкодування моральної шкоди, що Одеський окружний адміністративний суд встановив Управлінню соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області строк для подання звіту про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року по справі №420/1353/21. Додані до позову листи свідчать про неможливість виконання рішення суду у спосіб, який вимагає позивач, однак законодавство гарантує виконання рішення, а спосіб його виконання може бути змінений за заявою учасника справи. Відповідач не надав доказів виконання рішення адміністративного суду і за час після ухвалення рішення Біліяївським районним судом Одеської області, що є підставою для покладення на Управління моральної шкоди, спричиненої позивачу тривалим не виконанням рішення, що набрало законної сили.
При цьому судом враховано, що держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Відповідач також належить до суб`єктів, які завдають шкоду, та характер спірних правовідносин свідчить, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Отже, немає підстав для висновку про те, що з відповідача не можуть стягуватися кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди за заподіяну ним шкоду позивачу.
Розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач - 100 000 грн є не обґрунтованим, завищеним, неспівмірним, у зв`язку з чим виходячи з засад добросовісності, розумності та справедливості з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000 грн та відмовити у решті заявлених вимог.
Колегія суддів з такими висновками районного суду щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди в цілому погоджується, проте щодо визначеного судом розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, звертає увагу на наступне.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі №420/1353/21 зобов`язано Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу за період з грудня 2020 року по січень 2021 року. Вказане рішення залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2021 року; 
- додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №420/1353/21 визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області про призначення допомоги від 05.02.2021 року, яким відмовлено у наданні державної соціальної допомоги заявнику ОСОБА_1 по догляду за братом ОСОБА_2 . Зобов`язано Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області виплатити державну соціальну допомогу ОСОБА_1 по догляду за братом ОСОБА_2 на підставі рішення про призначення допомоги від 15.12.2020 року; 
- на виконання вищевказаного рішення та додаткового рішення Одеським окружним адміністративними судом 10 вересня 2021 року видано два виконавчих листа; 
- ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року визнано протиправними дії Біляївського відділу Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області щодо невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 року та додаткового рішення від 18.05.2021 року по справі №420/1353/21 за позовом ОСОБА_1 ; 
- ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року встановлено Управлінню соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області строк для подання звіту про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року по справі №420/1353/21 - тридцять днів з моменту отримання даної ухвали. Попереджено Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, що відповідно до частини 2 статті 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд може накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 
- внаслідок невиконання відповідачем судових рішень, рішенням Біляївський районний суд Одеської області від 30 листопада 2022 року по справі №496/6351/21 стягнуто з Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн; 
- ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року по справі №496/6351/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа;
- постановою Одеського апеляційного суду від 17.05.2023 року апеляційні скарги Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2022 року та ухвалу цього ж суду від 12 квітня 2023 року - без змін; 
- ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 ; 
- за інформацією управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації згідно з Порядком використання коштів, передбачених у держаному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2021 року № 902 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішення суду», та запису в журналі черговості, станом на 02.04.2024 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30.11.2020 року по справі №496/6351/21 щодо виплати моральної шкоди ОСОБА_1 у сумі 5 000 грн в черзі на виконання значиться за номером 180, про що вказано у листі Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної військової адміністрації від 05.04.2024 року; 
- Головне управління Національної соціальної сервісної служби в Одеській області у листі від 11.07.2023 року вказало ОСОБА_1 про неможливість виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 року у спосіб обраний позивачем як виплата допомоги по догляду за період з грудня 2020 року по грудень 2023 року у щомісячному розмірі 2 600 грн; 
- Головне управління Національної соціальної сервісної служби в Одеській області у листі від 02.01.2024 року вказало ОСОБА_1 вищезазначене у листі від 11.07.2023 року та додатково відзначили про неможливість виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 року. 
Колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України проголошено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За приписами статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з положеннями статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до роз`яснень, які викладено в у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Завдання моральної шкоди, позивачем пов`язується з порушенням його прав тривалим невиконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2021 року, у справі №420/1353/21, яким зобов`язано Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу за період з грудня 2020 року по січень 2021 року. 
При цьому протиправність невиконання рішення адміністративного суду, яке набрало законної сили, неодноразово встановлювалась:
- додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №420/1353/21;
- ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року;
- ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року.
Незважаючи на це рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року продовжувало залишатись боржником без реального виконання.
Дані обставини змусили позивача звернутися вже до Біляївського районного суду Одеської області в порядку цивільного судочинства з позовом про стягнення моральної шкоди завданої тривалим та відвертим небажанням боржника виконувати рішення адміністративного суду.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2022 року по справі №496/6351/21 стягнуто з Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
Незважаючи на це, невиконання судових рішень адміністративних судів продовжилось і крім цього не виконано і рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2022 року в порядку цивільного судочинства про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн як відповідальність за порушення прав позивача за невиконання рішення адміністративного суду.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно вказав, що неправомірність дій Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області відносно прав позивача вже неодноразово встановлена як рішеннями адміністративного суду, так і рішенням цивільного суду про стягнення моральної шкоди в якості відповідальності за порушення прав позивача у зв`язку з невиконанням рішень адміністративного суду, та обґрунтовано виходив з того, що визнання незаконними дії відповідачів за вказаних обставин не підлягають повторному або додатковому доказуванню і фактично вимоги заявлені позивачем про стягнення моральної шкоди підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №750/1591/18-ц зазначено, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).
Частиною другою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).
Статтями 13, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.
Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28.07.1999 року у справі "Імобільяре Саффі" проти Італії", заява №22774/93, пункт 66).
Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, пункт 44, від 20.07.2004). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26.04.2005 у справі "Сокур проти України", заява №29439/02, та від 19.02.2009 у справі "Крищук проти України", заява №1811/06).
ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі "Скордіно проти Італії", заява №36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі "Вассерман проти Росії", заява №21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 07.05.2002 у справі "Бурдов проти Росії", пункт 100).
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.
Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права наведено й у постанові Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі 818/674/17.
У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, де також у межах розгляду публічно - правового спору були заявлені вимог й щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначала, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, оскільки в силу статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Перевіряючи правильність застосування судами норм права в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 року у справі №804/6922/16 вказував на те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування, відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Верховний Суд, розглядаючи у касаційному порядку справу №804/6922/16, звертав увагу й на положення пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", де відзначалось, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права викладені й у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року у справі №818/1429/17.
Узагальнюючи вищезазначені висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у питаннях відшкодування моральної шкоди, завданої державою в особі її органів та посадових осіб у випадку тривалого невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи, яка не є суб`єктом владних повноважень, колегія суддів підкреслює, що такі обставини можуть зумовлювати виникнення права на стягнення вказаної шкоди, якщо така дійсно мала місце й це доведено у встановленому процесуальним законом порядку.
Як вже зазначалось, завдання моральної шкоди позивачем пов`язується з продовженням невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, додаткового рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №420/1353/21, незважаючи на вжиття в подальшому адміністративним судом додаткових заходів на захист прав позивача у вигляді постановлення ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року, якою визнано протиправними дії Біляївського відділу Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області щодо невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 року та додаткового рішення від 18.05.2021 року по справі №420/1353/21 за позовом ОСОБА_1 , а також ухвалиОдеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року, якою було встановлено Управлінню соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області строк для подання звіту про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року по справі №420/1353/21 - тридцять днів з моменту отримання даної ухвали та попереджено Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, що відповідно до частини 2 статті 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд може накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Такі обставини вже були оцінені Біляївським районним судом Одеської області у рішенні від 30 листопада 2022 року по справі № 496/6351/21, згідно з яким стягнуто з Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
Однак, незважаючи на це, невиконання судових рішень адміністративних судів продовжилось на ще більше тривалий строк у порівнянні зі строком невиконання, який сплив на час ухвалення Біляївським районним судом рішення від 30.11.2022 року. Крім цього і саме рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30.11.2022 року про стягнення моральної шкоди 5 000 грн також відповідачем не виконано і не виконується.
Ураховуючи вище викладене, а також приймаючи до уваги, що рішення суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 2 000 грн відповідачем не оскаржено, що може цілком свідчити про згоду відповідача з порушенням прав позивача, колегія суддів вважає за можливе збільшити розмір стягнення моральної шкоди на користь позивача з 2 000 грн, який визначений судом першої інстанції, до 12 000 грн, оскільки саме такий розмір на думку суду апеляційної інстанції з огляду на встановлені обставини та тривалість порушення прав позивача, а також збільшення кількості судових рішень, ухвалених на його користь, які тривалий час (від 3-х років до 5 років) не виконуються відповідачем, є розумним та справедливим.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції – зміні в частині розміру стягнення моральної шкоди з 2 000 грн до 12 000 грн, і залишенням в іншій частині рішення суду першої інстанції – без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2025 року – змінити.
Стягнути з Управління соціального захисту населення Одеської районної державної адміністрації Одеської області (ЄДРПОУ 44358689) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 12 000 гривень.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 22.06.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова