Справа № 577/454/26
Провадження № 2/577/641/26  

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
08 травня 2026 року  

Конотопський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Логіна Є.В.
за участю секретаря судового засідання Скляр О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Конотоп, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

ТзОВ «Споживчий центр» звернулось до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитним договором № 07.06.2025-100001647 від 07.06.2025 року в розмірі 35300 грн. та понесені судові витрати.
Свої вимоги мотивує тим, що 07.06.2025 року між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 07.06.2025-100001647, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 10 000 грн. на строк 183 дні, зі сплатою процентів у розмірі 1% за 1 день користування кредитом. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на вказаний відповідачем номер телефону у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позикодавець виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 10 000 грн. шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 хх-хххх-0552. В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, станом на 09.01.2026 р. в розмірі - 35 300 грн., яка включає в себе 10 000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 18 300 грн. процентів, 2 000 грн. комісії та 5000 грн. неустойки. Відповідачка в добровільному порядку заборгованість не погашає, внаслідок чого ТзОВ «Споживчий центр» змушене звернутись до суду.
Ухвалою судді від 02.02.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін. 
23.02.2026 представник відповідача, адвокат Андрущак С.В. подав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача повністю заперечує. Свою позицію мотивує тим, що твердження позивача є надуманими, бездоказовими та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях, суб`єктивних міркуваннях позивача, та не доведені документально. Вважає, що відсутні докази укладення кредитного договору від 07.06.2025 №07.06.2025-100001647, відсутні обставини підписання договору обома сторонами, факт передачі коштів у кредит. А саме стверджує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про укладення між відповідачем та позивачем кредитного договору та виникнення між ними будь-яких правовідносин. Крім того, відсутні докази підпису відповідача із допомогою одноразового ідентифікатора, як і відсутні такі зі сторони кредитора. Також, позивачем не надано належних та достовірних доказів передання кредитних коштів відповідачу, відсутні докази належності банківської картки відповідачу. Жодними доказами позивач не доводить, що картка 5168745022780552 була емітована банківською установою на ім`я відповідача, і що саме остання отримала на цю картку кошти в позику. Зауважує на незаконність нарахування неустойки в період воєнного часу, в силу п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також комісії , пов`язаної із наданням кредитної послуги. . Просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
26.02.2026 р. представник позивача ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, в якому підтримав первісно заявлені вимоги. Вказує, що представником відповідача не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень або на спростування доводів позивача. Зазначив, що своїм підписом на договорі відповідач підтвердила, що ознайомлена з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Видача кредитних коштів відповідачу підтверджується належними доказами, а саме Листом ТОВ «УПР». Заперечуючи про належність проведення ідентифікації відповідач не підтвердив це відповідними засобами доказування. Щодо нарахування процентів, зазначає, що загальні витрати за кредитом є співмірними, враховуючи строк кредитування. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись. Комісія за обслуговування пов`язана з наданням ряду послуг, а безоплатність надання таких послуг законодавством не встановлена. За відсутності доказів оскарження відповідачем умов договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача. Крім того, на підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань.
Представник позивача Ларіонов К.О. просив розгляд справи проводити без його участі, позов підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача Адрущак С.В. просив справу розглянути без участі відповідача та представника. 
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені докази, дійшов наступного висновку. 
Судом встановлено, що 07.06.2025 року між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 07.06.2025-100001647, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 10 000 грн. на строк 183 дні, зі сплатою процентів у розмірі 1% за 1 день користування кредитом. 
ТОВ «Споживчий кредит» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, перерахувавши відповідачу на її банківську картку НОМЕР_2 кредитні кошти у розмірі 10 000 грн., що підтверджено листом ТОВ Універсальні платіжні рішення « ТОВ «УПР» від 08.01.2026 р. (а.с.11).
Крім того в процесі розгляду справи судом витребувано з АТ КБ «Приват Банк» інформацію, на чиє ім`я емітувалась (видавалась) банківська картка № НОМЕР_2 , на яку було здійснено зарахування коштів у сумі 10000,00 грн. 07.06.2025 року та інформацію про рух коштів по вказаному банківському рахунку. 
Згідно відповіді АТ КБ «Приват Банк» від 16.04.2026 р., на ім`я ОСОБА_3 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку 07.06.2025 р. зараховано 10000 грн. Номер кредитної картки НОМЕР_2 , на яку слід перерахувати кредитні кошти також зазначений відповідачем і в кредитному договорі. 
Доказів протилежного відповідачем суду надано не було. А згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому, відповідач, зазначаючи про відсутність доказів про отримання нею кредиту, не надала жодних доказів на підтвердження цього, зокрема не зверталася до суду із позовом про визнання цього договору недійсним або до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій, не надала відомостей щодо неналежності їй банківської картки, зазначеної у договорі, або виписки з рахунку, з якого б вбачалось не отримання коштів тощо.
Враховуючи наведене, суд вважає, що сукупність наданих позивачем та отриманих судом доказів на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів на суму 10000 грн. не викликає сумніву, а тому позивачем надано належні та допустимі докази отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.
Що стосується заперечень відповідача щодо укладення кредитного договору 06.07.2025 р. із ТзОВ «Споживчий Центр», суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст. 205 ЦПК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Отже, уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до пункту шостого частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
В даному випадку кредитний договір № 07.06.2025-100001647 від 07.06.2025 р. містить електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника та повністю відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю ОСОБА_1 на укладання договору на погоджених умовах.
Отже, відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту та кредитний договір електронним підписом одноразовими ідентифікаторами А543 та Е543, які були відправлені на фінансовий телефонний номер позичальника НОМЕР_3 (а.с. 16 зворот, а.с. 23).
Своїм підписом на договорі ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, комісій, розуміє та зобов`язується їх виконувати. ЇЇ електронний підпис міститься також і та паспорті споживчого кредиту.
Без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк.
Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Однак, відповідач свої зобов`язання перед ТзОВ «Споживчий центр» не виконала належним чином. 
Згідно розрахунків позивача, у неї наявна заборгованість, яка станом на 09.01.2026 р. становить 35 300 грн. та включає в себе 10 000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 18 300 грн. процентів, 2 000 грн. комісії та 5000 грн. неустойки., що підтверджується довідкою-розрахунком в матеріалах справи (а.с.12-14). 
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Окрім того, за умовами договору (п.6 Заявки ) сторони погодили сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості, яка становить 1% за 1 день коритсування крдитом і не може бути збільшено в односторонньому порядку. 
Відтак, у межах строку кредитування, із 07.06.2025р. по 06.12.2025р. відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними платежами, а саме в розмірі 100 грн. в день.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Таким чином суд вважає доведеною вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 28 300 грн., яка включає в себе 10 000 грн тіла кредиту та 18 300 грн відсотків. 
З приводу стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн. неустойки за кредитним договором № 07.06.2025-100001647 від 07.06.2025 року , суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які чинні, як на день укладення вищевказаного кредитного договору, тобто станом на 11.06.2024 року, так і на час ухвалення цього рішення, в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тому вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн. неустойки за кредитним договором № 07.06.2025-100001647 від № 07.06.2025року не підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 2000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Як встановлено судом, умовами Кредитного договору № 07.06.2025-100001647 від 07.06.2025 р. передбачена комісія за надання кредиту в сумі 2000 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 20 % від суми кредиту в день видачі.(а.с.21 зворот, пункт 7).
Аналіз пункту 7 заявки до договору свідчить, що в ній не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з наданням кредиту, які надаються позичальнику та за які кредитодавцем встановлена комісія у розмірі 20% від суми кредиту. Позивачем не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, не зазначено які саме послуги, пов`язані з наданням кредиту, виконує позивач за сплачену позичальником комісію. Умови договору не містять зобов`язання кредитора вчинити відповідну дію на користь позичальника внаслідок отримання комісії.
Надання кредиту є по суті основним обов`язком кредитодавця за умовами укладеного із споживачем договором, а не послугою, виконання якого не може здійснюватися за окрему плату.
Твердження позивача, що указана комісія пов`язана з послугою перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу не узгоджується із змістом Договору, в якому відсутні подібні умови сплати комісії.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Відтак, обов`язок позичальника сплачувати комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 року у справі № 582/202/22.
Відповідно до ч.1 , 5 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Враховуючи те, що пункт 7 заявки до договору № 07.06.2025-100001647 від 07.06.2025 року, яким установлений обов`язок позичальника сплачувати комісію за надання кредиту у розмірі 20% від суми кредиту одноразово є нікчемним, суд на підставі частини п`ятої статті 216 ЦК України. вважає за потрібне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. 
А тому вимога в частині стягнення з відповідача комісії в розмірі 2000 грн не підлягає задоволенню.
Інші доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву не заслуговують на увагу і не спростовують доводів позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
Також, п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 були порушені права позивача, а тому, оцінюючі представлені позивачем докази та наведені аргументи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» суму заборгованості за кредитним договором № 07.06.2025-100001647 від 07.06.2025 р. у розмірі 28300 грн., яка включає в себе 10 000 грн. тіла кредиту та 18 300 грн відсотків.
Крім того, в силу дії п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 2134,44 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-
у х в а л и в :
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 07.06.2025-100001647 від 07 червня 2025 року в розмірі 28 300,00 грн., а також 2 134,44 грн. судового збору, загалом 30 434,44 грн (тридцять тисяч чотириста тридцять чотири гривні сорок чотири копійки.)
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», 01032, м. Київ вул. Саксаганського, 133-А, код ЄДРПОУ: 37356833.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повне рішення суду виготовлено 13 травня 2026р. 

Суддя Логін Є.  В.