ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" травня 2026 р. Справа № 911/2726/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Корсака В.А. 
Євсікова О.О. 

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 
на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025
у справі № 911/2726/25 (суддя Черногуз А.Ф.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" 
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ: 
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - позивач; ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго"; апелянт; скаржник) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" (надалі - відповідач; ТОВ "Інтеграл Сістемс") про стягнення 25 955 098 грн неустойки за порушення строків виконання робіт за договором підряду від 11.04.2025 № 01-239360-25. 
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору, в зв`язку з чим, на підставі п.п. 10.3 та 15.4 договору, останній повинен сплатити замовнику (позивачу) 25 055 644,56 грн (з урахуванням заяви про зміну підстав позову в частині стягнення неустойки), з яких: 7 996 435,24 грн - пені та 5 709 209,32 грн - штрафу нарахованих на підставі п. 10.3 договору, а також 11 350 000 грн пені нарахованих на підставі п. 15.4 договору.
Рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2025 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 7 996 435,24 грн пені, 5 709 209,32 грн штрафу за порушення строків виконання робіт за договором від 11.04.2025 № 01-239360-25 та 164 468 грн витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.
За висновками місцевого господарського суду, нарахування позивачем пені та штрафу відповідно до п. 10.3 договору є таким, що ґрунтується на імперативній нормі закону, - застосування відповідальності у межах ст. 231 ГК України є законним, обґрунтованим та передбачуваним для сторін. Тому, дослідивши матеріали справи та перевіривши поданий позивачем розрахунок, нарахування неустойки за пунктом 10.3 договору в загальному розмірі 13 705 644,56 грн (7 996 435,24 грн пені + 5 709 209,32 грн штрафу) є арифметично правильним, ґрунтується на достовірних даних про обсяг виконаних та невиконаних робіт і відповідає умовам договору, а відтак такі вимоги підлягають задоволенню.
У свою чергу, як вказано судом І-ої інстанції, положення пункту 15.4 договору не можуть застосовуватися одночасно з пунктом 10.3 договору щодо одних і тих самих порушень строків виконання робіт, а позовні вимоги в частині стягнення неустойки за п. 15.4 договору в сумі 11 350 000 грн задоволенню не підлягають як такі, що призводять до подвійного стягнення.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025 в частині відмови стягнення 11 350 000 грн - пені, та прийняти нове, яким позовні вимоги в частині стягнення 11 350 000 грн - пені задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 11 350 000 грн - пені нарахованих на підставі п. 15.4 договору. 
Апелянт зазначає, що як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем робіт за кожним з етапів у повному обсязі у встановлені договором строки, а відповідач не спростовує як факт невиконання договору в цілому так і незавершення робіт за кожним з етапів, отже, позивач, як замовник, не отримав результату робіт (закінчені роботи), на що розраховував за наслідками виконання договору, що відповідачем не спростовано та фактично визнано.
В наведеному відповідач наголошує, що керуючись принципом свободи договору, сторони за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення негрошового зобов`язання - порушення строків виконання робіт, як на підставі п. 10.3 договору так і на підставі пункту 15.4 договору, що є їх правом. Тому, на думку скаржника, місцевий господарський суд помилково дійшов висновку в частині відмови у стягненні 11 350 000 грн - пені нарахованої на підставі п. 15.4 договору. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026, апеляційна скарга в справі № 911/2726/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025 у справі № 911/2726/25. Розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025 у справі № 911/2726/25 призначено на 18.03.2026.
Розгляд справи відкладався та в судовому засіданні оголошувалась перерва.
Представник апелянта в судовому засіданні 04.05.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
У судовому засіданні 04.05.2026 судом апеляційної інстанції оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та його проголошення 07.05.2026. 
В судове засідання 07.05.2026 з`явився представник позивача. 
Апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши в судовому засіданні 04.05.2026 пояснення представника скаржника, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених апелянтом доводів та вимог, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, між ПрАТ "Національна Енергетична компанія "Укренерго" (замовник) та ТОВ "Інтеграл Сістемс" (підрядник) був укладений договір № 01-239360-25 від 11.04.2025 (скорочено - Договір), відповідно до умов якого:
- предмет закупівлі: Реконструкція підстанції 330 кВ Південного ТУОМ з влаштуванням фізичного захисту автотрансформатора 1АТ (інв. № новий) (239360) 45454000-4 Реконструкція (1.1);
- за Договором підрядник зобов`язується виконати за завданням замовника (Додаток 1 до Договору) комплекс робіт з реконструкції ПС 330 "Миколаївська" з влаштуванням фізичного захисту автотрансформатора 1АТ (інв. № новий) - за відповідною адресою (далі - роботи), з передачею замовнику результату робіт (закінчені роботи), а замовник зобов`язується відповідно до Правил безпечної експлуатації електроустановок організувати допуск підрядника до фронту робіт (будівельного майданчика), передати наявну проєктну документацію, прийняти належно виконані роботи та здійснити оплату прийнятих належно виконаних робіт на умовах Договору (1.2);
- валютою Договору є українська національна валюта - гривня (UAH (980)) (2.1);
- загальна ціна Договору, розрахована відповідно до Настанови з визначення вартості будівництва затвердженого Наказом 01.11.2021 №281 Міністерством розвитку громад та територій України "Про затвердження кошторисних норм України у будівництві", згідно з Додатком 2 до Договору, становить 121709150,08 грн, крім того ПДВ (20%) 24341830,01 грн, всього 146050980,09 грн (2.2);
- обов`язки підрядника: виконати роботу відповідно до вимог замовника, а також чинних на території України актів, норм, правил у встановлені Договором строки; передати замовнику у порядку, передбаченому чинним законодавством України та Договором, виконану роботу, документи про виконання роботи (4.1.1, 4.1.19);
- передача підрядником виконаних робіт та приймання їх замовником оформлюється актом (-ами) приймання виконаних будівельних робіт за період виконання робіт за формою № КБ-2в (8.4);
- за порушення строків виконання зобов`язань (виконання робіт, поставки матеріальних ресурсів тощо), підрядник сплачує замовнику пеню згідно з частиною другою статті 231 Господарського кодексу України у розмірі 0,1% (нуль цілих одна десята відсотка) вартості зобов`язань, строк виконання яких порушений, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів підрядник повинен додатково сплатити замовнику штраф у розмірі семи відсотків від вказаної вартості (10.3);
- підрядник повинен виконати роботи до 30.06.2025 (включно) у тому числі з урахуванням наступних строків черговості їх виконання: 
- закочування автотрансформатора 1АТ - не пізніше 24.04.2025 (включно);
- ошинування автотрансформатора 1АТ - не пізніше 26.05.2025 (включно);
- влаштування інженерного захисту першого рівня автотрансформатора 1АТ в споруді - не пізніше 22.05.2025 (включно)" (15.1).
Договір набуває чинності з дати його підписання обома Сторонами та діє до 30.07.2025 (включно), а в частині розрахунків - до повного виконання (15.3).
У разі порушення календарних термінів, вказаних в пп. 15.1.1, 15.1.2, 15.1.3, підрядник несе повну відповідальність за порушення строків (виконання робіт, поставки матеріальних ресурсів тощо) та сплачує Замовнику пеню у розмірі 1 000 000 грн та 5% від вказаної суми за кожен день прострочення по кожному етапу виконання робіт (15.4).
Згідно тверджень позивача, підрядником у визначені Договором строки роботи виконані не були.
Так, враховуючи порушення підрядником строків виконання робіт, визначених умовами Договору, замовником були складені Акти фіксації порушень договірних зобов`язань за Договором, а саме:
- актом від 25.04.2025 зафіксовано порушення ТОВ "Інтеграл Сістемс" умов договору від 11.04.2025 № 01-239360-25. Встановлено, що підрядник, всупереч вимогам підпункту 15.1.1 договору, не забезпечив виконання робіт із закочування автотрансформатора 1АТ у строк до 24.04.2025 включно;
- актом від 25.06.2025 зафіксовано невиконання ТОВ "Інтеграл Сістемс" зобов`язань за Договором від 11.04.2025 № 01-239360-25 щодо здійснення ошинування автотрансформатора 1АТ у строк, визначений пунктом 15.1.2 договору. Встановлено, що ошинування автотрансформатора у захисній споруді ПС 330 кВ "Миколаївська" не виконано до 26.05.2025, що свідчить про порушення встановленого графіка робіт та створює ризики для надійності енерговузла регіону.
- актом від 29.05.2025 встановлено фактичний стан виконання ТОВ "Інтеграл Сістемс" робіт за пунктом 15.1.3 договору від 11.04.2025 № 01-239360-25. Комісією підтверджено, що закочування автотрансформатора 1АТ у середину захисної споруди виконано підрядником 28.05.2025. Водночас під час огляду зафіксовано порушення строків виконання робіт, визначених пунктом 15.1.3 договору, щодо влаштування інженерного захисту першого рівня автотрансформатора 1АТ у споруді. Невиконання цих робіт у передбачений строк створює загрозу належному рівню фізичної безпеки автотрансформатора.
Позивач зазначав (з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 10.10.2025), що відповідно до підписаної сторонами Договору Довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форма № КБ-3) та витрати за травень 2024 - червень 2025 від 30.06.2025, станом на 30.06.2025 відповідач виконав роботи на суму 64 490 846,88 грн. Загальна вартість зобов`язань за договором становила 146 050 980,09 грн, у зв`язку з чим станом на 01.07.2025 вартість зобов`язань, строк виконання яких порушений, складала 81 560 133,21 грн.
25.08.2025 сторонами Договору було підписано Довідку про вартість виконаних робіт (форма №КБ-3), згідно з якою підрядником виконано роботи на 7015181,38 грн. Усього станом на цю дату виконано роботи на 71 506 028,26 грн.
Після 25.08.2025 вартість невиконаного зобов`язання не змінювалася та станом на 10.10.2025 становила 74 544 951,83 грн.
На думку позивача, за порушення строків виконання робіт відповідач повинен сплатити неустойку, розраховану відповідно до п. 10.3 договору. За період прострочення з 01.07.2025 по 25.08.2025 пеня у розмірі 0,1% від вартості невиконаного зобов`язання (81560133,21 грн) за 56 днів становить 4567367,46 грн. За період з 26.08.2025 по 10.10.2025 пеня у розмірі 0,1% від 74544951,83 грн за 46 днів становить 3429067,78 грн.
Окрім того, за прострочення понад тридцять днів, відповідно до умов Договору, відповідач зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 7% від вартості невиконаного зобов`язання, що становить 5709209,32 грн.
Загальна сума неустойки передбачена пунктом 10.3 Договору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 13705644,56 грн, з яких 7996435,24 грн - пеня, 5709209,32 грн - штраф.
Крім того, позивач стверджував, що за порушення строків виконання окремих етапів робіт, передбачених розділом 15 Договору, підрядник несе відповідальність на підставі п. 15.4 Договору, який встановлює фіксовану пеню у розмірі 1 000 000 грн та додаткову пеню у розмірі 5% за кожен день прострочення.
Так, за прострочення виконання робіт із закочування автотрансформатора 1АТ (п. 15.1.1 Договору) позивачем нараховано фіксовану пеню в сумі 1000000 грн, а також 5% від цієї суми за кожен день прострочення за період з 25.04.2025 по 28.05.2025 (33 дні), що становить 1650000 грн. Загалом за цим етапом робіт нараховано 2650000 грн пені.
За прострочення виконання робіт з ошинування автотрансформатора 1АТ у споруді (п. 15.1.2 Договору) позивач нарахував 1000000 грн фіксованої пені та 3250000 грн (5% за 65 днів прострочення - з 27.05.2025 по 30.07.2025). Загальна сума пені за даним етапом становить 4250000 грн.
За прострочення виконання робіт із влаштування інженерного захисту першого рівня автотрансформатора 1АТ (п. 15.1.3 Договору) позивач визначає фіксовану пеню в сумі 1000000 грн та додаткову пеню в сумі 3450000 грн (5% за 69 днів прострочення - з 23.05.2025 по 30.07.2025). Загальна сума пені становить 4450000 грн.
У сукупності розмір пені, нарахованої відповідно до п. 15.4 Договору, становить 11350000 грн.
11.07.2025 позивач направив відповідачу претензію щодо сплати неустойки, яка залишена без відповіді.
Таким чином, на переконання позивача, відповідач порушив умови договору та на підставі п.п. 10.3 та 15.4 Договору повинен сплатити Замовнику (позивачу) 25055644,56 грн (з урахуванням заяви про зміну підстав позову в частині стягнення неустойки), з яких: 7996435,24 грн - пені та 5709209,32 грн - штрафу нарахованих на підставі п. 10.3 Договору, 11350000 грн пені нарахованих на підставі п. 15.4 Договору.
Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позовних вимог. Зокрема, відповідач зазначав, що невиконання та/або несвоєчасне виконання окремих етапів робіт були спричинені обставинами, які не залежали від його волі, та які, відповідно до умов Договору і вимог законодавства, звільняють його від відповідальності.
Так, відповідач наголошував, що в період виконання робіт, передбачених пп. 15.1.1- 15.1.3 Договору, на території Миколаївської області регулярно оголошувалися повітряні тривоги. Із наданих позивачу та долучених до відзиву доказів (листи ТОВ "Інтеграл Сістемс" від 08.05.2025 №736, 16.05.2025 №772, 26.05.2025 №806; довідки Департаменту цивільного захисту Миколаївської ОДА від 02.06.2025 №628-03-07-24) вбачається, що за період з 11.04.2025 до 29.05.2025 в денний час (06:00- 20:00) було зафіксовано 68 повітряних тривог протягом 32 днів, що суттєво обмежувало можливість виконання робіт. Враховуючи час відновлення робіт після кожної тривоги (близько однієї години), відповідач стверджував, що загалом втратив понад 50% передбаченого Договором робочого часу, що унеможливлювало своєчасне завершення робіт.
Відповідач акцентував, що відповідно до п. 15.2 Договору повітряні тривоги є підставою для продовження строків виконання робіт, а тому такі строки підлягали зміні. З цих підстав ним неодноразово направлялись позивачу листи з пропозиціями врегулювання питання та внесення змін до строків виконання робіт, зокрема листи від 23.06.2025 №933, 24.06.2025 №935, 07.07.2025 №969, 09.07.2025 №978, а також листи щодо фактичного стану виконання окремих етапів робіт (№825 від 30.05.2025, №887 від 13.06.2025, №959 від 03.07.2025). На переконання відповідача, такі звернення були проігноровані позивачем.
Крім цього, відповідач посилався на прострочення самого позивача, зокрема щодо несвоєчасної поставки автотрансформатора, що, відповідно до ч. 4 ст. 612 та ч. 1 ст. 613 ЦК України, виключає можливість визнання прострочення за підрядником.
Відповідач також наголошував, що позивач у додатках до позовної заяви долучив акти фіксації порушень та претензію, які не були направлені відповідачу в період виконання договору, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості висловити зауваження. А самі ці документи, як односторонні та ненадані іншій стороні, не можуть вважатися належними доказами.
Окремо відповідач звертав увагу на каральний та економічно необґрунтований характер заявленої пені, розмір якої становить понад 21% вартості Договору. На думку відповідача, вимога позивача про стягнення 25955098 грн є такою, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Відповідач вказував, що ним надано належні докази, які свідчать про відсутність його вини у простроченні виконання робіт, а тому відповідно до ст. 612, 613, 614, 617 та ч. 3 ст. 550 ЦК України позивач не має права на неустойку.
Тому, відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В свою чергу, позивач заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.
Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає таке. 
Згідно вимог апеляційної скарги, відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025 в частині відмови стягнення 11 350 000 грн - пені, та прийняти нове, яким позовні вимоги в частині стягнення 11 350 000 грн - пені задовольнити в повному обсязі. 
Водночас, з огляду на те, що питання стягнення пені безпосередньо пов`язано з заявленими позивачем вимогами про стягнення пені та штрафу в цілому, зважаючи на висновки місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову у частині стягнення 7 996 435,24 грн пені та 5 709 209,32 грн штрафу за порушення строків виконання робіт за договором від 11.04.2025 № 01-239360-25, а також про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення 11 350 000 грн - пені, судовою колегією переглядається в повному обсязі оскаржуване рішення. 
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, колегія зазначає, що за своєю правовою природою він є договором будівельного підряду.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.
Згідно з частиною 1 ст. 877 ЦК України підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.
Підрядник зобов`язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.
Частинами 1, 2 ст. 883 ЦК України передбачено, що підрядник відповідає за недоліки збудованого об`єкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини. За невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі.
Згідно з частиною 1 ст. 884 ЦК України підрядник гарантує досягнення об`єктом будівництва визначених у проектно-кошторисній документації показників і можливість експлуатації об`єкта відповідно до договору протягом гарантійного строку, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Гарантійний строк становить десять років від дня прийняття об`єкта замовником, якщо більший гарантійний строк не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 614 ЦК України передбачає, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вже зазначалось, між сторонами був укладений Договір, метою якого є виконання робіт із реконструкції підстанції 330 кВ "Миколаївська" з улаштуванням фізичного захисту автотрансформатора 1АТ. 
Зазначений об`єкт належить до критичної енергетичної інфраструктури, а тому виконання робіт за договором здійснюється у межах вимог постанов Кабінету Міністрів України № 1482 від 27.12.2022 та №142 від 07.02.2025, які регулюють організацію та реалізацію заходів із захисту об`єктів критичної інфраструктури.
Пунктом 15.1 Договору сторони визначили кінцевий строк завершення всіх робіт - до 30.06.2025 (включно), а також проміжні строки виконання окремих етапів, а саме: 
- п. 15.1.1 - закочування автотрансформатора 1АТ - до 24.04.2025 (включно);
- п. 15.1.2 - ошинування автотрансформатора 1АТ - до 26.05.2025 (включно); 
- п. 15.1.3 - влаштування інженерного захисту першого рівня автотрансформатора 1АТ - до 22.05.2025 (включно).
Водночас акти фіксації порушень, надані позивачем, підтверджують, що відповідачем було допущено порушення вказаних строків, зокрема:
роботи за п. 15.1.1 виконані 28.05.2025;
роботи за п. 15.1.2 станом на 26.05.2025 не завершені;
роботи за п. 15.1.3 станом на 22.05.2025 не завершені.
Таким чином, у відповідності до пункту 15.1 Договору та статей 530, 612 ЦК України, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання.
Пунктом 10.3 Договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язань підрядник сплачує: - пеню у розмірі 0,1% вартості зобов`язань, строк виконання яких порушено - за кожний день прострочення; - у разі прострочення понад тридцять днів - додатково штраф у розмірі 7% від зазначеної вартості.
Отже, санкції за п. 10.3 застосовуються до вартісного обсягу невиконаних робіт та є загальною відповідальністю за порушення строку завершення робіт за договором у цілому (кінцевого строку).
Пункт 10.3 Договору, який регламентує відповідальність підрядника за порушення строків виконання зобов`язань, за своєю правовою природою повністю кореспондує приписам статті 231 ГК України.
Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі порушення господарського зобов`язання, якщо хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання державного сектору економіки або зобов`язання виконуються у зв`язку з фінансуванням за рахунок державного бюджету, до порушника застосовуються такі штрафні санкції: пеня у розмірі 0,1% вартості робіт, з яких допущено прострочення, за кожний день прострочення, а у разі прострочення понад тридцять днів - додатковий штраф у розмірі 7% від зазначеної вартості, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Порівняння змісту ст. 231 ГК України та п. 10.3 Договору свідчить, що: 
1. Розмір пені 0,1% за кожний день прострочення є ідентичним встановленому законом та повністю відповідає імперативному положенню ч. 2 ст. 231 ГК України;
2. Штраф у розмірі 7% за прострочення понад тридцять днів також відповідає вимогам цієї норми та застосовується у випадках, визначених законом.
Отже, п. 10.3 Договору не тільки узгоджується з приписами ст. 231 ГК України, але й фактично дублює законодавчу модель відповідальності, що застосовується у відносинах за участю суб`єктів господарювання державного сектору економіки та у зобов`язаннях, пов`язаних із виконанням робіт за бюджетні кошти.
З урахуванням наведеного, нарахування позивачем пені та штрафу відповідно до п. 10.3 Договору є таким, що ґрунтується на імперативній нормі закону, а застосування відповідальності у межах ст. 231 ГК України є законним, обґрунтованим та передбачуваним для сторін.
Оскільки кінцевий строк виконання робіт за Договором визначений сторонами до 30.06.2025 включно, прострочення виконання робіт розпочалося 01.07.2025.
З матеріалів справи, зокрема, Довідки КБ-3 від 30.06.2025, яка підписана сторонами Договору, та умов договору, вбачається, що станом на 30.06.2025: 
- загальна вартість робіт за Договором: 146050980,09 грн;
- вартість виконаних робіт становить 64490846,88 грн;
Таким чином, вартість зобов`язань, строк виконання яких порушено, станом на 01.07.2025 становила: 146050980,09 - 64490846,88 = 81560133,21 грн.
Зазначена сума є базою для нарахування пені за період з 01.07.2025 по 25.08.2025 та для визначення штрафу, оскільки прострочення перевищило тридцять календарних днів. Період з 01.07.2025 по 25.08.2025 (56 днів прострочення).
Нарахування пені за період з 01.07.2025 по 25.08.2025 (56 днів прострочення)
- База розрахунку: 81560133,21 грн.
- Ставка пені: 0,1% на день (0,001).
- Кількість днів прострочення: 56.
Розрахунок: 81560133,21 грн х 0,001 х 56 = 4567367,46 грн.
Визначення нової вартості невиконаних зобов`язань після часткового виконання робіт. 
З Довідки КБ-3 від 25.08.2025 вбачається, що підрядником було додатково виконано роботи на 7015181,38 грн, за наслідком чого загальна вартість виконаних робіт за договором склала 71506028,26 грн.
Отже, вартість невиконаних зобов`язань з 26.08.2025 становила: 146050980,09 - 71506028,26 = 74544951,83 грн.
Ця сума є базою для розрахунку пені за наступний період прострочення.
Нарахування пені за період з 26.08.2025 по 10.10.2025 (46 днів прострочення)
- База розрахунку: 74544951,83 грн. 
- Ставка пені: 0,1% (0,001). 
- Кількість днів прострочення: 46.
Розрахунок: 74 544 951,83 х 0,001 х 46 = 3429067,78 грн.
Розрахунок штрафу (7% вартості зобов`язань) за прострочення понад 30 днів
Оскільки прострочення виконання робіт перевищило тридцять календарних днів, відповідно до пункту 10.3 Договору підрядник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 7% від вартості зобов`язань, строк виконання яких порушено.
Штраф обчислюється від суми невиконаних зобов`язань, визначеної станом на 01.07.2025, а саме - 81560133,21 грн.
Розрахунок штрафу: 81560133,21 х 0,07 = 5709209,32 грн.
Загальний розмір неустойки за п. 10.3 договору:
- пеня за період з 01.07 по 25.08.2025 - 4567367,46 грн; - пеня за період з 26.08 по 10.10.2025 - 3429067,78 грн; - штраф у розмірі 7% - 5709209,32 грн.
За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зробила висновки про можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань, що передбачено частиною другою статті 231 ГК України. Звернула увагу також на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України є видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - non bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.
Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем умов Договору в частині виконання робіт, перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені та штрафу, проведених на підставі п. 10.3 Договору, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню в сумі 13 705 644,56 грн, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права.
У той же час, судова колегія вказує, що пункт 15.4 Договору встановлює іншу, спеціальну відповідальність за порушення строків виконання окремих етапів робіт (визначених у пп. 15.1.1- 15.1.3), яка полягає у: - стягненні фіксованої пені у сумі 1000000 грн за кожний прострочений етап, - а також 5% від цієї суми за кожен день прострочення по відповідному етапу.
Колегія суддів звертає увагу, що обидва пункти Договору встановлюють відповідальність за порушення однорідного зобов`язання - строків виконання робіт, передбачених Договором. Фактично порушення проміжних строків (п. 15.1.1- 15.1.3) неминуче впливає на порушення кінцевого строку виконання робіт і є його складовою.
Так, п. 10.3 Договору передбачає відповідальність за порушення загального строку виконання робіт за договором, а п. 15.4 передбачає відповідальність за ті самі порушення - прострочення виконання робіт, тільки диференційоване за етапами.
Таким чином, обидві норми встановлюють санкції за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання договірних зобов`язань, хоча й у різних формулюваннях.
На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 січня 2026 року в справі № 910/12012/24, вбачається послідовне викладення сталої практики Верховного Суду. Так, зокрема, в справі № 904/149/17 предметом розгляду були вимоги про стягнення пені, штрафу та неустойки, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки. В частині вимог про стягнення неустойки позивач посилався на договір про неустойку, яким визначена додаткова відповідальність відповідача за порушення умов договору поставки.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково, стягнув з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) та штраф, в решті позовних вимог відмовив, мотивуючи своє рішення доведеністю факту несвоєчасної поставки товару та застосуванням спеціальної позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій до частини позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 16.04.2018 у справі №904/149/17 погодився із висновками судів попередніх інстанцій про наявність у позивача правових підстав для нарахування відповідачу штрафних санкцій за недопоставку товару, зокрема про нарахування пені та штрафу на підставі пункту 7.2 договору поставки, яким сторони узгодили, що у разі непоставки (недопоставки) товару у передбачений термін постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,5% вартості непоставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 10% від вказаної вартості, які підлягають частковому задоволенню з огляду на застосування спеціальної позовної давності.
Крім цього, врахувавши, що позивач заявив до стягнення за прострочку поставки товару 10% штрафу від вартості непоставленого своєчасно товару (пункт 7.2 договору поставки) та ще один штраф у розмірі 5% від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань (пункт 1 договору про неустойку), а також врахувавши положення статті 61 Конституції України, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу в розмірі 5% від вартості партії товару) на підставі договору про неустойку, зазначивши, що наведене виключає можливість подвійного застосування до відповідача санкції одного виду (штрафу) за одне й те саме правопорушення.
Проаналізувавши зміст цієї постанови, Верховний Суд зазначає, що наведені висновки Верховного Суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу в розмірі 5% від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань) з посиланням на неможливість подвійного застосування до відповідача одного виду (штрафу) за одне й те саме правопорушення обумовлені насамперед обставинами цієї справи №904/149/17, а саме умовами договору поставки щодо стягнення 10% штрафу від вартості непоставленого своєчасно товару (пункт 7.2 договору поставки) та договору про неустойку щодо стягнення 5% штрафу від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань (пункт 1 договору про неустойку).
Тоді як справі № 910/12012/21 суди попередніх інстанцій встановили, що пункти 7.6 та 7.8 укладеного договору передбачають застосування господарсько-правової відповідальності (два окремі штрафи) за порушення двох окремих видів господарських зобов`язань, нарахування яких здійснюється на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та на вартість товару, поставка якого не здійснена, що скаржник у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження, зокрема, в аспекті позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.04.2018 у справі №904/149/17, жодним чином не спростовує.
За наведеного Верховний Суд враховує, що у цій постанові Верховний Суд не виснував, що саме нарахування штрафу на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та штрафу на вартість товару, поставка якого не здійснена, є подвійним застосуванням відповідальності за одне й те ж правопорушення, а саме за непоставку товару, що суперечить статті 61 Конституції України, а виходив з того, що така норма виключає можливість подвійного застосування до відповідача за одне й те саме правопорушення санкції одного виду (штрафу), які сторони узгодили в пункті 7.2 договору поставки та пункті 1 договору про неустойку, які очевидно є відмінними від погоджених у цій справі №910/12012/21 умов щодо нарахування штрафів.
У справі № 910/12876/19, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору були вимоги про стягнення авансового платежу, пені, 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 днів, 20% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 днів. Судами першої та апеляційної інстанцій позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача пеню, 10 % штрафу та 20 % штрафу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідач оскаржив до суду касаційної інстанції рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову про стягнення пені, 10 % штрафу та 20 % штрафу. Великою Палатою Верховного Суду скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, та прийнято в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 20 % штрафу, а у решті позовних вимог щодо стягнення пені та штрафу відмовлено. Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що: - нарахування пені окремо за етапами запланованих послуг, визначених у додатку № 1 «План надання послуг» до договору, є помилковим, оскільки відповідно до змісту визначених у договорі термінів зобов`язання виконавця полягає в налаштуванні, здійсненні та модифікації програмного продукту як цілісного комплексу функціонуючих бізнес-процесів, приймання-передача яких є певним етапом надання послуг у розумінні укладеного договору з оформленням відповідного акта, що відповідає передбаченому умовами договору порядку нарахування пені з орієнтовної вартості всього зобов`язання в цілому; - нарахування ж санкцій за прострочення виконання відповідачем тих бізнес-процесів, приймання-передача яких є певним етапом надання послуг виконання робіт з впровадження цілісного програмного продукту, чи прострочення послідовності впровадження бізнес-процесів програмного продукту, об`єднаного в етапи, за кожним із цих етапів на суму орієнтовної вартості робіт за договором в цілому не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України щодо неможливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення; - одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.
У справі №910/12876/19 предметом розгляду були вимоги про стягнення авансового платежу, пені, 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів, 20% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 календарних днів, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором у частині своєчасного надання послуг та відповідно до здійсненої передоплати, внаслідок чого згідно з умовами договору відповідач зобов`язаний сплатити обумовлені договором пеню та штрафи за порушення строку надання послуг за кожним з етапів, а також повернути сплачений позивачем авансовий платіж за послуги, щодо яких не оформлено акти приймання-передачі етапу наданих послуг.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково, стягнув з відповідача на користь позивача пеню, 10% штрафу, 20% штрафу, в задоволенні решти позовних вимог відмовив, мотивуючи своє рішення, зокрема тим, що: (1) матеріали справи доводять факт порушення відповідачем строків надання послуг за договором, а пункти 10.5 та 10.6 договору визначають види порушень та санкції за них, які застосовуються до виконавця за порушення строку надання послуг, визначеного у Плані надання послуг, що сталося з вини виконавця; (2) одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій; (3) норми чинного законодавства України не містять прямої заборони щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема передбачених умовами договору.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 01.06.2021 у справі №910/12876/19 рішення судів попередніх інстанцій скасувала в частині задоволених позовних вимог, прийняла в цій частині нове рішення. Стягнула з відповідача на користь позивача пеню та 20% штрафу. У решті позовних вимог щодо стягнення пені та штрафу відмовила. В іншій частині рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишила без змін.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, зокрема, в частині стягнення 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки з установлених судами обставин справи вбачається, що відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором підряду на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 10 календарних днів.
Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.
Тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу за прострочення виконання робіт з впровадження цілісного програмного продукту, затримку поставки товару на строк понад 30 календарних днів; у решті штрафу слід відмовити (пункти 7.45-7.47 загаданої постанови).
Проаналізувавши зміст цієї постанови, Верховний Суд зазначає, що наведені висновки Великої Палати Верховного Суду обумовлені насамперед встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, а саме умовами договору підряду (пунктами 10.5 та 10.6), які визначають види порушень та санкції за них, які застосовуються до виконавця за порушення строку надання послуг, визначеного в Плані надання послуг, що сталися з вини виконавця, зокрема, штраф у розмірі 10% від орієнтовної вартості послуг за договором (пункт 3.1) за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів (підпункт 10.5.2 пункту 10.5 договору), та додатково штраф у розмірі 20% від орієнтовної вартості робіт за договором (пункт 3.1), який виконавець зобов`язаний сплатити протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання відповідної письмової вимоги від замовника повернути останньому суму, що дорівнює різниці між сумою авансового платежу та сумою підписаних сторонами актів приймання-передачі етапу наданих послуг, у випадку відмови від надання послуг за договором (порушення строку надання послуг, передбаченого планом надання послуг, на строк понад 30 календарних днів).
Тоді як у справі - №910/12012/21, на відміну від справи №910/12876/19, за встановлених судами обставин, умовами пунктів 7.6, 7.8 договору передбачено застосування двох окремих штрафів за порушення двох окремих видів господарських зобов`язань, нарахування яких здійснюється на суму повернутої попередньої оплати (при невиконаному зобов`язанні з поставки товару) та на вартість товару, поставка якого не здійснена, зміст яких (пунктів договору) у контексті встановлених у цій справі обставин не дозволяє стверджувати про подвійну відповідальність за єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 30 календарних днів, який охоплює порушення того ж зобов`язання на строк понад 10 календарних днів, так як у цій справі сторони узгодили зовсім інші умови договорів.
Верховний Суд звертає увагу на те, що вищенаведені висновки Верховного Суду у справах №904/149/17 та №910/12876/19, про неврахування яких стверджує скаржник, є загальними висновками щодо неможливості бути двічі притягненим до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, як це визначає стаття 61 Конституції України.
При цьому Верховний Суд враховує, що в кожній з наведених справ відповідні рішення були ухвалені з урахуванням конкретних обставин справи, а саме узгоджених сторонами умов договорів щодо такої відповідальності, в межах конкретного предмета доказування, зокрема з урахуванням того, що предметом розгляду: у справі №904/149/17 були вимоги, зокрема, про стягнення 10% штрафу від вартості непоставленого своєчасно товару та 5% штрафу від вартості партії товару за порушення відповідачем своїх зобов`язань (пункт 1 договору про неустойку); у справі №910/12876/19 були вимоги, зокрема, про стягнення 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 календарних днів, 20% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 календарних днів, тоді як у цій справі №910/12021/21 позивач оспорює дійсність пункту 7.6 договору, який визначає, що у разі повернення попередньої оплати замовнику, пов`язаної з невиконанням виконавцем зобов`язань за договором, з виконавця стягується штраф у розмірі 20% суми повернутої попередньої оплати, за наявності пункту 7.8 договору, згідно з яким у разі непоставки товару, визначеного додатком №4 до договору, виконавець сплачує штраф у розмірі 20% від суми непоставленого товару.
З урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, що розглядається, на переконання колегії суддів застосування одночасно санкцій за п. 10.3 та санкцій за п. 15.4 Договору до одного й того самого порушення призводить до подвійного стягнення неустойки за один і той самий вид правопорушення, що суперечить як загальним засадам цивільного законодавства (ст.ст. 3, 13, 509, 610- 611 ЦК України) так і меті неустойки.
При цьому, в розрізі вказаного правильно виходити з того, що сторони не наділили позивача правом стягувати сумарно дві різні неустойки за одне порушення, а положення п. 15.4 Договору фактично дублює санкції п. 10.3 Договору, встановлюючи значно більший розмір відповідальності за однакову природу порушення (прострочення виконання робіт за Договором).
Відтак, вимога позивача про стягнення пені та штрафу одночасно за обома пунктами договору є необґрунтованою в тій частині, в якій вона призводить до подвійного покарання за одне прострочення.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що положення пункту 15.4 Договору не можуть застосовуватися одночасно з пунктом 10.3 Договору щодо одних і тих самих порушень строків виконання робіт, а позовні вимоги в частині стягнення неустойки за п. 15.4 Договору в сумі 11 350 000 грн задоволенню не підлягають як такі, що призводять до подвійного стягнення. 
Аналогічних правомірних висновків дійшов й суд першої інстанції.
У свою чергу, зважаючи на зазначені у цій постанові висновки, аргументи скаржника про наявність підстав для стягнення11 350 000 грн пені, - оцінюються колегією суддів критично.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Колегія суддів зазначає, що в даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 11 350 000 грн - пені нарахованих на підставі п. 15.4 договору, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025 у справі № 911/2726/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечать чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника (позивача в справі).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025 у справі № 911/2726/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2025 у справі № 911/2726/25 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго".
4. Справу повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 20.05.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков