ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/5211/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
за участю представників: 
позивача - Ревта Д. Л.,
відповідача - Удовицький Є. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтенс" 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026 (судді: Джепа Ю. А. - головуючий, Мартинюк С. В., Соп`яненко О. Ю.) у справі
за позовом Дніпровської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтенс" 
про стягнення 6 180 519,12 грн,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. У листопаді 2025 року Дніпровська міська рада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтенс" (далі - ТОВ "Промтенс") про стягнення 5 764 801,59 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою за період із 21.09.2023 по 30.09.2024, а також 322 685,19 грн інфляційних втрат і 93 032,34 грн - 3 % річних, застосувавши до цих відсотків частину 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, а саме зобов`язавши орган (особу), яка здійснює примусове виконання рішення суду, нараховувати відповідні відсотки до моменту виконання рішення суду.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у спірному періоді користувався земельною ділянкою, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, площею 1,8205 га, розташованою у м. Дніпрі, на просп. Дмитра Яворницького, 12, без правовстановлюючих документів на неї та без належної сплати коштів за таке користування до місцевого бюджету, внаслідок чого зберіг за рахунок Дніпровської міської ради, яка діє від імені територіальної громади міста, грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі, заявленій до стягнення. 
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 відмовлено в задоволенні позову.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із неможливості перевірки правильності здійсненого Дніпровською міською радою нарахування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами цільове призначення спірної земельної ділянки, на якій розташоване належне позивачеві нерухоме майно.
2.2. Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 заяву ТОВ "Промтенс" про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 689 051,91 грн задоволено частково. Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь ТОВ "Промтенс" 52 250,00 грн витрат на професійну правничу допомогу як обґрунтованих та доведених. У стягненні решти заявлених витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
2.3. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 у цій справі скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Промтенс" на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережені кошти за користування землею без достатньої правової підстави у сумі 5 764 801,59 грн, інфляційні втрати у сумі 322 685,19 грн, а також 93 032,34 грн - 3 % річних, застосувавши до цих відсотків частину 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, а саме зобов`язавши орган (особу), який здійснює примусове виконання рішення суду, нараховувати відповідні відсотки до моменту виконання рішення суду, та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 92 707,92 грн. 
Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 скасовано. Стягнуто з ТОВ "Промтенс" на користь Дніпровської міської ради витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 111 249,35 грн.
Апеляційний господарський суд виходив із того, що відповідач як фактичний користувач спірної земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг кошти, які мав сплатити за користування нею, а тому відповідач зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України та нараховані на них відповідно до положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційній втрати та 3 % річних.
Суд зазначив, що встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини в їх сукупності та наявні у справі докази щодо фактичного цільового призначення спірної земельної ділянки (03.10 - для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку) підтверджують обґрунтованість застосування зазначеної позивачем для обрахування стягуваної суми нормативної грошової оцінки, яка підтверджена належними доказами - витягами про нормативну грошову оцінку, за відсутності інших фактичних даних про неї (чи її зміну) та інших належних доказів її розміру. При цьому суд апеляційної інстанції урахував відсутність у матеріалах справи доказів змін в нормативній грошовій оцінці земельної ділянки упродовж 2023 року та у період із 01.01.2024 до 25.06.2024, окрім проведення щорічної індексації, тому констатував, що надані позивачем витяги про нормативну грошову оцінку землі від 28.03.2023, від 26.06.2024 є належними доказами визначення даних про таку оцінку за 2023 та 2024 роки; доказів іншого розміру нормативної грошової оцінки у 2024 році матеріали справи не містять.
Водночас суд відхилив заперечення відповідача стосовно розмірів ставки орендної плати, яка підлягає застосуванню, адже обставини використання ним спірної земельної ділянки для проєктування та будівництва багатофункціонального комплексу з готелем не підтверджується належними та допустимими доказами, тому розрахунок обґрунтовано здійснений позивачем із застосуванням ставки у розмірі 3 % як обслуговування належного йому та розташованого на спірній земельній ділянці нерухомого майна.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із постановою Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у цій справі, ТОВ "Промтенс" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 і додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025.
Підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункти 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та посилається на те, що апеляційний господарський суд застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме (1) положення пункту 286.2 статті 286 та підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, статті 73, частини 1 статті 74, частини 1 статті 76, статей 77, 86 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.06.2024 у справі № 904/2143/23; (2) пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 910/908/22, від 11.01.2023 у справі № 548/741/21, від 11.07.2024 у справі № 910/7642/21 щодо застосування доктрини "заборони суперечливої поведінки". Також скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування судами частини 1 статті 11, частини 1 статті 15, статті 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр" щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, що судом першої інстанції не наведено критеріїв, які би свідчили про віднесення земельної ділянки до земель історико-культурного призначення, не встановлено наявності передбачених законом ознак такої категорії земель. Крім того, скаржник вважає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відмовив у клопотанні про зупинення провадження у справі.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу Дніпровська міська рада заперечує проти доводів касаційної скарги та просить її залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін як законну та обґрунтовану.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
4.2. Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, відповідач - ТОВ "Промтенс" згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.09.2023 придбало у ТОВ "Фаін" нерухоме майно - комплекс, загальною площею 10 674,9 м2, розташований за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 12.
Також суди установили, що земельна ділянка площею 1,8205 га, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, розташована за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 12, є сформованою з 11.10.2011, що підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.11.2024 № НВ-9954516252024.
Відповідач є фактичним користувачем земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, починаючи з 21.09.2023. Водночас він з 21.09.2023 до 30.09.2024 (у спірний період) не оформив у встановленому законом порядку речові права на земельну ділянку та не сплачував плату за її використання.
За змістом акта обстеження земельної ділянки від 15.03.2024 № 15/03/24-Л/23, складеного Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради щодо земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, загальною площею 1,8205 га, розташованою за адресою: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 12, доступ до земельної ділянки обмежений. Територія земельної ділянки огороджена парканом із цегли та металевого пруту, в`їзні металеві ворота зачинені. На території земельної ділянки розташовані будівлі та споруди, які знаходяться в занедбаному стані, скло у більшості вікон вибите, деякі будівлі зруйновані. Ознаки ведення господарської діяльності відсутні. Покриття земельної ділянки ґрунт, який поріс травою і чагарником.
Згідно з витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № НВ-9916376182023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, у 2023 році становила 180 169 200,21 грн.
Згідно з витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № НВ-9942317392024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, у 2024 році становила 189 426 906,15 грн.
Відповідно до інформації із Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, цільове призначення земельної ділянки: 03.10 - для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.
Згідно з додатком 1 до рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №13/27 "Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста" (у редакції рішення міської ради від 21.02.2018 № 8/30) ставка земельного податку та річний розмір орендної плати за землю із кодом цільового призначення 03.10 - для обслуговування будівель ринкової інфраструктури, становить 3,00 % нормативної грошової оцінки. 
4.3. Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі неотриманої орендної плати на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України за користування земельною ділянкою за період із 21.09.2023 до 30.09.2024, а також на нарахованих на такі кошти інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
4.4. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, та зокрема, застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізуються через право постійного користування або право оренди.
Частиною 1 статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).
Принцип платного використання землі передбачено й статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Разом із тим згідно зі статтями 122- 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Тобто власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
В такий спосіб положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 02.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16 та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, зазначив, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Верховний Суд також неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212- 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.
Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
За змістом частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково.
Відповідно до частин 1, 2 статті 20 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній як на момент виникнення спірних правовідносин) за результатами бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20).
4.5. Скасовуючи судове рішення про відмову у позові та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний господарський суд виходив із того, що на спірній земельній ділянці комунальної форми власності розташоване нерухоме майно, що перебуває у власності відповідача, який фактично користувався зазначеною землею у період із 21.09.2023 до 30.09.2024 без належного оформлення речових прав на неї та без сплати плати за землю; відповідач як фактичний користувач земельної ділянки у вказаний період без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе 5 764 801,59 грн, які мав заплатити за користування земельною ділянкою. 
Суд також установив, що спірна земельна ділянка є сформованою з 11.10.2011 та зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Обґрунтованість розрахунку безпідставно збережених коштів, як установив суд апеляційної інстанції, підтверджується наявними у матеріалах справи витягами про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № НВ-9916376182023 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, у 2023 році становила 180 169 200,21 грн), № НВ-9942317392024 (нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки у 2024 році становила 189 426 906,15 грн). При цьому, як було констатовано апеляційним господарським судом, у матеріалах відсутні докази зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки упродовж 2023 року та у період із 01.01.2024 до 25.06.2024, окрім проведення щорічної індексації, тому надані позивачем вказані витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, за висновком суду, є належними доказами визначення даних про таку оцінку за 2023 та 2024 роки; доказів іншого розміру нормативної грошової оцінки у матеріалах справи не має. 
Водночас в оцінці правомірності розміру нарахованих до стягнення з відповідача коштів судом також були враховані цільове призначення спірної земельної ділянки (03.10 - для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною отриманням прибутку) та ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, яка підлягала застосуванню, у період, заявлений до стягнення (за землю із кодом цільового призначення 03.10 - саме як для обслуговування будівель - 3 % нормативної грошової оцінки згідно з додатком 1 до рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 № 13/27 "Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста" (у редакції рішення Дніпровської міської ради від 21.02.2018 № 8/30). Судом не встановлено жодного критерію, який би дозволяв можливість віднесення земельної ділянки до іншого цільового призначення, аніж із кодом цільового призначення 03.10.
Під час апеляційного розгляду справи, суд надав, серед іншого, оцінку доводам відповідача щодо помилковості застосування визначеної позивачем ставки (3 %), адже, як вважав відповідач, позивач в своєму розрахунку мав використати ставку орендної плати (відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки), виходячи з цільового призначення саме для будівництва, а не обслуговування будівель: 2,3 % - ставка орендної плати, яка підлягала застосуванню за період із 21.09.2023 до 30.10.2023; 0,5 % - ставка орендної плати, яка підлягала застосуванню за період із 31.10.2023 до 30.09.2024 (кінець спірного періоду). Так, апеляційний господарський суд відхилив вказані твердження відповідача, оскільки, як установив суд, матеріали справи не містять наданих відповідачу дозволів на виконання робіт щодо знесення існуючих об`єктів нерухомості, дозволів щодо початку будівництва, вчинення дій з розробки проєктної документації (генеральний план, планування, розрахунки інженерних систем) тощо, тобто того, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем саме для проєктування та будівництва багатофункціонального комплексу з готелем, а не для обслуговування розташованих на ній будівель і споруд відповідача.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за користування відповідачем спірною земельною ділянкою в період із 21.09.2023 до 30.09.2024 на суму 5 764 801,59 грн та здійснені на неї нарахування 93 032,34 грн - 3 % річних і 322 685,19 грн інфляційних втрат, дійшов висновку про його обґрунтованість. 
4.6. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
4.7. Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, ТОВ "Промтенс" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
4.8. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, стосовно належних доказів на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, адже зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, переконливо свідчить про те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, врахував висновки, вміщені у вказаній постанові суду касаційної інстанції. 
Водночас у контексті частково процитованих скаржником окремих норм та висновків Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 904/2143/23 колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови; разом із тим саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Наведення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на те, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. До того ж у названій постанові Верховний Суд не робив висновку стосовно того, що витяг про нормативну грошову оцінку не доводить розміру нормативної грошової оцінки за відповідний рік; процитований скаржником висновок стосувався виключно необхідності дослідження судом при новому розгляді справи окремих доводів касатора, зокрема щодо оцінки доказів на підтвердження розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дослідив зібрані у справі докази та надав їм правову оцінку. При цьому суд також надав відповіді на заперечення відповідача щодо розрахунку розміру безпідставно збережених ним коштів. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що фактичні обставини справи свідчать про користування відповідачем земельною ділянкою у спірний період саме для обслуговування належного йому майна, розташованого на такій ділянці, і протилежного відповідачем не доведено. Встановлюючи розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, суд апеляційної інстанції, зокрема урахував витяги з нормативної грошової оцінки землі від 28.03.2023, від 26.06.2024, рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 № 13/27 "Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста" (у редакції рішення Дніпровської міської ради від 21.02.2018 № 8/30). Отже, суд апеляційної інстанції відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, дослідив надані сторонами докази щодо визначення нормативної грошової оцінки, надав оцінку доводам відповідача щодо необґрунтованості розрахунку заявлених до стягнення коштів, перевірив наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за користування відповідачем спірною земельною ділянкою у спірний період, а також з`ясував підстави нарахування таких коштів, виходячи з розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, ставки орендної плати за земельні ділянки комунальної власності та навів у судовому рішенні відповідний розрахунок.
Стосовно посилань скаржника на постанови Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 910/908/22, від 11.01.2023 у справі № 548/741/21, від 11.07.2024 у справі № 910/7642/21 щодо змісту добросовісності та заборони суперечливої поведінки, то колегія суддів зазначає, що вказані процитовані скаржником загальні висновки самі по собі не підтверджують неправильне застосування чи порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Водночас результат їх урахування залежить від фактичних обставин конкретної судової справи. Суть доводів відповідача не стосується питання права або правозастосування, а зводиться до незгоди з висновками апеляційного господарського суду щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та вони спрямовані на необхідність переоцінки доказів і встановлення інших фактичних обставин справи. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
У справі, яка переглядається, апеляційний господарський суд, переглядаючи справу в порядку положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, дослідив наявні у справі докази та надав їм правову оцінку, тоді як суд касаційної інстанції в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України до переоцінки доказів вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Незгода скаржника з ухваленим судовим рішенням у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у ньому, не свідчить про його незаконність. 
За наведеного, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з цієї підстави.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
4.9. Також скаржник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження посилався на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. 
При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Надаючи оцінку визначеній скаржником підставі, Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Також у такому випадку з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Тобто скаржник повинен обґрунтувати в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка суду при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судом були застосовано неправильно).
Проте скаржник у касаційній скарзі, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних ним норм права, фактично окреслює лише межі правовідносин, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції; ним не обґрунтовано в чому саме полягає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права; не зазначено, яке значення для вирішення спору у цій справі матиме такий висновок, зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи; не вмотивовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо зазначених норм для правильного вирішення справи. Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди скаржника з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою встановленим обставинам справи щодо наявності підстав для стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати у сумі, заявленій до стягнення, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України за користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів. 
З огляду на викладене, у справі, яка розглядається, відсутні підстави для формування висновку Верховного Суду із зазначеного скаржником питання в спірних правовідносинах.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
4.10. Скаржник вважає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відмовив у клопотанні про зупинення провадження у справі.
Проте колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неналежне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів та нез`ясування обставин справи, оскільки відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Проте скаржник належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Як уже зазначалося, підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1,3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (на які посилався скаржник) не знайшли підтвердження.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Стосовно доводів скаржника щодо необґрунтованої, на його думку, відмови суду у зупиненні провадження у цій справі, Суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що підставою для скасування судового рішення є не будь-яке порушення норм процесуального права, а лише таке, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що розгляд вимог Дніпровської міської ради у справі № 904/3534/24(904/6234/23) (в межах справи про банкрутство ТОВ "Фаін") до ТОВ "Фаін" і ТОВ "Промтенс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.09.2023 та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 1210100000:03:286:0049, не впливає на можливість вирішення питання про наявність/відсутність порушення прав Дніпровської міської ради у справі № 904/5211/24, враховуючи обставини, які необхідно встановити суду, підстави та предмет позову в цій справі.
Судова колегія зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 4 та 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).
Під неможливістю розгляду зазначеної справи слід розуміти неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному випадку з`ясовувати: як саме пов`язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, яка розглядається іншим судом, чим саме зумовлена неможливість розгляду справи.
Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.
Отже, провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.
Апеляційний господарський суд не встановив об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 904/3534/24 (904/6234/23). Суд виснував, що наявні матеріали є достатніми для прийняття рішення у справі № 904/5211/24 та констатував, що зупинення провадження у справі здійснюється без зазначення конкретного строку (до усунення обставин; до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі тощо), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі потрібно зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.
Сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи 904/3534/24 (904/6234/23), суд у цій справі має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення спору по суті.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції, зважаючи на положення процесуального законодавства, відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, навівши в судовому рішенні (ухвалі від 26.02.2026) відповідні норми процесуального права, аргументи та мотиви, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє за безпідставністю доводи скаржника про необґрунтоване, на його думку, незадоволення такого клопотання.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 21.06.2007 у справі "Васильєв проти України" (заява №11370/02) також зазначається, що перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох поглядів на предмет не є підставою для повторного розгляду справи.
Отже, зважаючи на викладене, інша зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з такої підстави.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
5. Висновки Верховного Суду 
5.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.2. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим оскаржену у справі постанову слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки підстав для скасування оскарженої у справі постанови та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтенс" залишити без задоволення.
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 904/5211/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак