ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року
м. Київ

справа № 607/23504/21
провадження № 61-3471св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Правекс-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія«Гефест»,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державне підприємство «Сетам»,
треті особи: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Козар Валентина Іванівна,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Ярмусь Віктор Дмитрович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року в складі судді Братасюка В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в складі колегії суддів: Костіва О. З., Гірського Б.О., Храпак Н. П.,
ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Правекс-Банк» (далі - АТ «Правекс-Банк», банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Авістар»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Гефест»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: 
визнати недійсними електронні торги ДП «Сетам» від 04 квітня 2018 року № 324905 з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв. м, що належить ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним акт головного державного виконавця Тернопільського РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Легус Т. М. від 24 квітня 2018 року про проведення електронних торгів; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 03 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1 ; 
визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Козар В. І., індексний номер 47606893 від 03 липня 2019 року, про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на цю квартиру, проведену державним реєстратором - приватним нотаріусом Козар В. І., індексний номер 47606893 від 03 липня 2019 року, номер запису про право власності 32234424; 
скасувати запис 1550900661101 від 03 липня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора - приватного нотаріуса Козар В. І., проведений на підставі рішення, індексний номер 47606893 від 03 липня 2019 року, про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 32234424; 
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та повернути її ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 зазначав, що22 серпня 2008 року між АТ «Правекс-Банк» та ним було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 5545-001/08Ф, згідно з умовами якого він отримав кредит на споживчі цілі в сумі 45 500,00 доларів США. 
22 серпня 2008 року також було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого він передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,5 кв. м.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2010 року в справі № 2-1037/10 з ОСОБА_1 на користь банку було стягнуто заборгованість за договором кредитної лінії від 22 серпня 2008 року № 5545-001/08Ф в сумі 410 133,00 грн та 1 820,00 грн понесених судових витрат.
04 квітня 2018 року належна позивачеві на праві власності квартира, що є предметом іпотеки, була реалізована на електронних торгах, переможцем яких визначено ОСОБА_2 .
В подальшому ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на указану квартиру, а 03 липня 2019 року відчужив її ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.
Позивач вважає, що під час реалізації належної йому на праві власності квартири було порушено встановлений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за споживчим кредитом, наданим у доларах США, за наявності мораторію на примусову реалізацію майна відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв'язку із чим прилюдні торги є протиправними.
Короткий зміст рішень судівпершої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року, залишеним без змін постановоюТернопільського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском   ОСОБА_4 спеціальної позовної давності, передбаченої статтею 48 Закону України«Про іпотеку».
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У березні 2025 року  ОСОБА_1 через представника - адвоката Ярмуся В. Д. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційногосуду від 29 січня 2025 рокуй ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження зазначає застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19, від 19 лютого 2020 року в справі № 210/4458/15-ц, від 04 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 25 травня 2021 року в справі № 461/9578/15-ц, від 30 листопада 2021 року в справі № 910/4224/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
На думку заявника, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що у спірних правовідносинах у період з 03 червня 2014 року по 23 вересня 2021 року діяв мораторій на примусову реалізацію належної йому квартири, відтак, він вчасно звернувся до суду з позовом (у тримісячний строк з моменту втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»). Разом з тим вказує, що перебував на військовій службі та брав безпосередню участь в АТО, що позбавило його можливості своєчасно звернутись до суду та є підставою для поновлення строку, як пропущеного з поважних причин.
Доводи інших учасників справи
ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та представник ОСОБА_2  - адвокат Башуцький І. Я. через підсистему «Електронний суд» надіслали відзиви на касаційну скаргу, у яких просять вказану скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
05 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно з розпорядженням в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду- керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Інни Андросюк від 27 травня 2026 року № 573/0/226-26 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. на підставі службової записки Секретаря Другої судової палати Зайцева А. Ю. справу № 607/23504/21 (провадження № 61-3471св25) призначено судді-доповідачеві Коротенку Є. В., у складі колегії суддів: Воробйова І. А., Зайцев А. Ю.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди встановили, що 22 серпня 2008 року між АКБ «Правекс-Банк» (в подальшому перейменовано на АТ «Правекс-Банк») та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 5545-001/08Ф, згідно з яким останній отримав кредит на споживчі цілі в сумі 45 500,00 доларів США на строк до 22 серпня 2018 року зі сплатою 14,99 % річних за користування кредитними коштами.
22 серпня 2008 рокуміж АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 також було укладено іпотечний договір, посвідчений 22 серпня 2008 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Середою I. А. за №693, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,5 кв. м, що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2008 року.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2010 року в справі № 2-1037/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за договором кредитної лінії від 22 серпня 2008 року № 5545-001/08Ф в сумі 410 133,53 грн та 1 820,00 грн понесених судових витрат.
Постановою державного виконавця Першого ВДВС Тернопільського МУЮ Крук В. I. від 07 вересня 2010 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду.
31 березня 2011 року державним виконавцем відповідно до акту опису й арешту майна серії АА № 405014 проведено опис та арешт квартири        АДРЕСА_1 .
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року замінено стягувача ПАТ «Правекс Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» у справі з виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2010 року.
Відповідно до висновку експерта - фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 від 24 травня 2017 року вартість двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв. м, що належить ОСОБА_1 , становить 446 500,00 грн.
Згідно з протоколом проведення електронних торгів ДП «Сетам» від 04 квітня 2018 року № 324905 з реалізації вказаної квартири переможцем електронних торгів визначено ОСОБА_2 
24 квітня 2018 року головним державним виконавцем Тернопільського РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Легус Т. М. на підставі протоколу проведення електронних торгів від 04 квітня 2018 року № 324905 складено акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), що належить ОСОБА_1 .
В подальшому ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру.
03 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири        АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв. м, житловою площею 26,1 кв. м, за ціною 534 500,00 грн. На сьогодні власником цієї квартири є ОСОБА_3 
19 грудня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено договір відступлення прав вимоги № 20191219, згідно з яким права вимоги за договором кредитної лінії від 22 серпня 2008 року № 5545-001/08Ф по позичальнику ОСОБА_1 перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Гефест».
На теперішній час кредитором за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № 5545-001/08Ф є стягувач - ТОВ «Фінансова компанія «Гефест».
Згідно здовідками командира військової частини НОМЕР_1 від 17 березня2021 року № 200/а, № 200  ОСОБА_1 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України в районі проведення АТО, проте у період з 21 квітня2018 року по 26 жовтня2018 року позивач участі у здійсненні таких заходів не брав.
В судовому засіданні 29 січня 2025 року ОСОБА_1 пояснив суду, що у червні 2018 року, перебуваючи в м.Тернополі, сусіди його повідомили про те, що належну йому квартиру         АДРЕСА_1 реалізовано виконавчою службоюз прилюдних торгів. Однак, жодних дій з метою перевірки вказаної інформації він тривалий час не вчиняв, вирішивши орендувати квартиру в іншій частині м.Тернопіль. Крім того, позивач зазначив, що не оплачував комунальні послуги за квартиру, яка, на його думку, вже належала іншим людям.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ДП «Сетам» заявив про застосування наслідків спливу спеціальної позовної давності.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Звертаючись до суду з цим позовом,  ОСОБА_1 посилався на те, що належна йому двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв. м, була незаконно продана з електронних торгів 04 квітня 2018 року в межах виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2010 року в справі № 2-1037/10.
Згідно зі статтею1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадіясудового провадженняі примусове виконання судових рішеньта рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначениху цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусовевиконання рішень і проводятьсяна підставах, у межах повноваженьта у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятимивідповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Згідно з Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.
Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 вказано, що з огляду на аналіз правової природи процедури реалізації майна на торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на торгах, тобто є правочином.

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Вказаний Закон не дозволяв органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконаннятаких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положеньцього Закону на період його чинності.
У цій справі судами встановлено, що спірна квартира є предметом іпотеки за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140,00 кв. м та використовується як місце постійного проживання позичальника, а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов ОСОБА_1 вважав обґрунтованим, встановивши порушення права та охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
Відповідачі з касаційними скаргами на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду до Верховного Суду не зверталися, а позивач у касаційній скарзі висновки судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість позову не спростовує, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд такі висновки не перевіряє.
Водночас з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності колегія суддів Верховного Суду погоджується з огляду на таке.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ДП «Сетам» заявив про застосування наслідків спливу спеціальної позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогоюпро захист свого цивільного праваабо інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
У законі для окремих видів вимог може встановлюватися спеціальна позовна давність.
До вимог про оскарження прилюдних торгів з реалізації іпотечного майна застосовується спеціальна позовна давність.
Згідно зі статтею 48 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель, іпотекодавець, боржник та будь-який учасник прилюдних торгів вправі протягом трьох місяців з дня проведення торгів оскаржити їх результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна.
Отже, у справах про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, передбачена статтею 48 Закону України «Про іпотеку».
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п'ята статті 267 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. […] позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов'язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.
Такий правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, встановлено, що оспорювані електронні торги відбулись04 квітня 2018 року, а з позовом до суду  ОСОБА_1 звернувся 17 грудня 2021 року.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на поважність причин пропуску спеціальноїпозовної давності у зв'язку з перебуванням на військовій службі в складі Збройних Сил України.
Згідно здовідками командира військової частини НОМЕР_1 від 17 березня2021 року № 200/а, № 200  ОСОБА_1 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України в районі проведення АТО, проте у період з 21 квітня 2018 року по26 жовтня 2018 року позивач участі у здійсненні таких заходів не брав.
В судовому засіданні 29 січня 2025 року ОСОБА_1 пояснив суду, що у червні 2018 року, перебуваючи в м.Тернополі, сусіди його повідомили про те, що належну йому квартиру         АДРЕСА_1 реалізовано виконавчою службоюз прилюдних торгів. Однак, жодних дій з метою перевірки вказаної інформації він тривалий час не вчиняв, вирішивши орендувати квартиру в іншій частині м.Тернопіль. Крім того, позивач зазначив, що не оплачував комунальні послуги за квартиру, яка, на його думку, вже належала іншим людям.
З огляду на те, що прилюдні торги з реалізації спірного нерухомого майна були проведені 04 квітня 2018 року, з цим позовом   ОСОБА_1 звернувся до суду лише 17 грудня 2021 року, тобто з пропуском спеціальної позовної давності, встановленої статтею 48 Закону України «Про іпотеку», і поважних причин пропуску цього строку суд не встановив, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.
Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у наведених в касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права, а також до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Ярмусь Віктор Дмитрович, залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  Є. В. Коротенко
І. А. Воробйова
А. Ю. Зайцев