Дата документу 15.04.2026 Справа № 334/7642/23

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 334/7642/23      Пр. № 22-ц/807/238/26	Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І.М. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.
за участі секретаря Камалової В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: РАЙОННА АДМІНІСТРАЦІЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПО ДНІПРОВСЬКОМУ РАЙОНУ, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні, вселення

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеним позовом (т.с.1 а.с.1-8), в якому просила: - вселити її та малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири АДРЕСА_1 ; - зобов`язати  ОСОБА_3  не чинити перешкоди ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , від цього шлюбу мають дитину – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 29.05.2008 року ОСОБА_5 було укладено договір купівлі – продажу, на підставі якого він придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 300700,00 грн. Частину цієї суми складали особисті кошти покупця в розмірі 179450,00 грн., а сума у розмірі 121250,00 грн. – кредитні кошти.  З метою придбання вказаного житла ОСОБА_5 уклав з ПАТ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту №11352979000 від 29.05.2008 року, за умовами якого отримав кредит у сумі 25000,00 доларів США, що в еквіваленті на момент отримання кредиту складало 121250,00 грн. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитом договором від 29.05.2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №11352979000/3, за умовами якого предметом іпотеки є квартира адресою: АДРЕСА_2 . Вказана квартира була придбана ОСОБА_5 для проживання своєї сім`ї. Враховуючи положення ст. 150, 156, 64 ЖК України та ст. 383, 395, 396, 405 ЦК України позивачі на законних підставах набули право користування спірною квартирою, як члени сім`ї ОСОБА_5 , і до сьогоднішнього дня таке право не припинено. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/485/16-ц від 26.04.2016 року за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 , з останнього на користь Банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором. 13.05.2016 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя у вказаній цивільній справі було видано виконавчий лист №334/485/16ц, який перебуває на примусовому виконанні у Дніпровському відділі Державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 16.01.2020 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжя були проведені електронні торги з реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_2 . За результатами торгів вказана квартира була продана   ОСОБА_3 за суму у розмірі 415431,00 грн. 05.02.2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, проведено державну реєстрацію права власності. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року №334/3279/20 було відмовлено  ОСОБА_3  у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою (рішення набрало законної сили 21.12.2022 року). Вказаним рішенням встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є фактично позбавлення її права на житло. Відповідно до положень ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення кого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено рішенні суду. Спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за суму коштів, більшу частину з яких складали власні кошти ОСОБА_5 , меншу частину – кредитні кошти. Таким чином, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , в силу положень ст. 109 ЖК України, не можуть бути виселені зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, оскільки спірна квартира лише частково придбана за кредитні кошти. При цьому, спірна квартира є єдиним місцем проживання сім`ї ОСОБА_1 з моменту її покупки. Зважаючи на те, що у справі №334/3278/20 розглядався спір, пов`язаний з правом користування квартирою між тими самими сторонами, а саме  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідно встановлені у вказаній справі обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді іншої справи між цими ж сторонами, оскільки мають преюдиційний характер. Однак, незважаючи на це, 24.02.2023 року  ОСОБА_3  до суду було подано позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення власника та виселення осіб, які незаконно займають житлове приміщення, в якому просив виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згодом, 21.05.2023 року  ОСОБА_3  у позасудовому порядку отримав від ОСОБА_1 ключі від спірної квартири та вільний доступ до неї, здійснив врізання замків в одній з кімнат квартири (спальня з лоджією), до якої з того моменту мав доступ лише він. До вказаної кімнати  ОСОБА_3  завіз свої особисті речі. 29.07.2023 року приблизно об 11 год 00 хв.   ОСОБА_3 знаходячись у спірній квартирі та скориставшись тією обставиною, що ОСОБА_1 разом з дитиною була відсутня в квартирі, а її чоловік ОСОБА_5 проходить військову службу, маючи на меті позбавлення ОСОБА_1 , її чоловіка та неповнолітньої дитини житла, всупереч порядку, визначеного чинним законодавством – змінив замки та заблокував доступ ОСОБА_1 до квартири. Дізнавшись про це, ОСОБА_1 викликала працівників поліції, проте  ОСОБА_3  відмовився надати доступ до квартири, пояснивши, що він її власником та може виселити ОСОБА_1 та її дитину за власним бажанням. При цьому,  ОСОБА_3  фактично привласнив та утримує все належне ОСОБА_1 , її чоловікові та дитині майно: особисті речі, предмети побуту, меблі та побутові техніку, гроші та інші матеріальні цінності, документи тощо. Враховуючи такі протиправні дії  ОСОБА_3 , якими завдано значної шкоди правам та законним інтересам ОСОБА_1 та її сім`ї, вона звернулася до органу поліції із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 356 КК України. За результатами розгляду вказаної заяви 31.07.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 356 КК України, номер кримінального провадження №12023087050000402. У вказаному провадженні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнані потерпілими. Також, у вказаному кримінальному провадженні  ОСОБА_3 надав пояснення, в яких фактично підтвердив, що ним дійсно самовільно було припинено доступ ОСОБА_1 та її дитини до спірної квартири, які на його думку, не мають права користування спільною квартирою. Відповідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим способом позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Вказані обставини на думку позивача свідчать про фактичне виселення позивачів з квартири або позбавлення їх житла іншим чином, а саме шляхом заміни замків чи чинення перешкод у доступі та користуванні такою кварт, що здійснює відповідач у не встановлений чинним законодавством спосіб, що є прямим порушенням положень ч. 4 ст. 311 ЦПК України. Викладені у позовній заяві обставини та додані докази свідчать про порушення відповідачем права позивачів на житло, що вказує на необхідність захисту таких порушених прав шляхом вселення позивачів до спірної квартири.
В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Філіпову І.М. (т.с.1 а.с.45). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.47) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.216) залучено до участі у цій справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 . Оскільки, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав, відповідно до якої 03.11.2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д. Д. було посвідчено договір купівлі – продажу квартири АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 (т.с.1 а.с.173-174).
Ухвалою суду першої інстанції від 09 січня 2024 року (т.с.1 а.с.217) у задоволенні клопотання  ОСОБА_3  про зупинення провадження у цій справі відмовлено.
Ухвалою суду першої інстанції від 11.07.2024 року (т.с.2 а.с.130-131) зупинено провадження у справі до набрання законної сили постанови Верховного Суду у цивільній справі №334/2582/23 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання в порядку задоволення клопотання  ОСОБА_3  25 квітня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів" № 4273-IX, за змістом якого: - внесено до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі зміни: «1. Пункт 3-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено підпунктом 3 такого змісту: «3) змінити найменування місцевих загальних судів, перелік яких визначається додатком до цього Закону. Зміна найменування місцевого загального суду не призведе до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду»; Доповнено додатком такого змісту: «Додаток до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ Перелік місцевих загальних судів, що перейменовуються Змінити найменування таких місцевих загальних судів… 7) у Запорізькій області: Куйбишевський районний суд Запорізької області на Кам`янський районний суд Запорізької області; Жовтневий районний суд Запорізької області на Олександрівський районний суд м. Запоріжжя; Ленінський районний суд м. Запоріжжя на Дніпровський районний суд м. Запоріжжя; Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя на Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя…». Державна реєстрація змін до відомостей про місцеві загальні суди, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, які випливають із цього Закону, здійснена 30 квітня 2025 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2025 року (т.с.2 а.с.146) відновлено провадження у цій справі.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року (т.с.2 а.с.170-176) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.185-190) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
В автоматизованому порядку 03.11.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (т.с.2 а.с.196). Ухвалою апеляційного суду від 04.11.2025 року (т.с.2 а.с.197) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 06.11.2025 року (т.с.2 а.с.199). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 07.11.2025 року (т.с.2 а.с.200), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с.201), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі, відпустки судді-доповідача у період з 16.02.2026 року по 02.03.2026 року включно (довідка – т.с.3 а.с.17).
Відповідач  ОСОБА_3  в особі представника ОСОБА_6 подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі (т.с.2 а.с.226-253), клопотання про долучення доказів у цій справі (т.с.3 а.с.1-16), виступ представника у судових дебатах (т.с. 3 а.с. 22-28).
Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У судовому засіданні 11.03.2026 року (т.с. 3 (а.с. 30-35) апеляційним судом було розпочато розгляд цієї справи по суті: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників цієї справи, які з`явились, у розгляді цієї справи оголошено перерву.
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду, у тому числі додатково через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, (т.с. 3 а.с. 36-39, 42-43) всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представників – адвокатів: Шахматова Ю.О. (позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - т.с. 3 а.с. 29) та ОСОБА_6 (відповідача   ОСОБА_3 – т.с. 3 а.с. 6-7), клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
Відповідач  ОСОБА_4  про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив.
Третя особа – РА ЗМР ПО ДНІПРОВСЬКОМУ РАЙОНУ (т.с. 3 а.с. 44-51) та відповідач  ОСОБА_3  (т.с. 3 а.с. 52-70) подали апеляційному суду клопотання про розгляд цієї справи за їх відсутності.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: клопотання третьої особи РА ЗМР ПО ДНІПРОВСЬКОМУ РАЙОНУ та відповідача  ОСОБА_3  задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представників – адвокатів: Шахматова Ю.О. (позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - т.с. 3 а.с. 29) та ОСОБА_6 (відповідача ОСОБА_3 – т.с. 3 а.с. 6-7).
Апеляційним судом встановлено, що постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2024 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Трофимова Д.А., судді Бєлка та Онищенко Е.А. - т.с. 2 а.с. 133-245) в іншій справі ЄУН 334/2582/23 за позовом ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання, постановою Верховного Суду від 13 серпня 2025 року в порядку часткового задоволення касаційної скарги  ОСОБА_3 , ОСОБА_4  скасовано, рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року, яким у задоволення позову позивача, відмовлено в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 2011 р.н., змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови (т.с. 2 а.с. 133-145). В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення судді в інших справах не може бути підставою для відводу. Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, додаткові пояснення представників – адвокатів: Шахматова Ю.О. (позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - т.с. 3 а.с. 29) та ОСОБА_6 (відповідача   ОСОБА_3 – т.с. 3 а.с. 6-7), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2). 
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивачів у цій справі, правильно керувався ст. ст. 12 - 13, 81, 83, 89, 133, 141, 263 - 265, 268, 279 ЦПК України та правильно виходив із такого.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про одруження (копія т.с.1 а.с.11), позивач 11.06.1999 року уклала шлюб з ОСОБА_5 . Від шлюбу мають сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження копія – т.с. 1 а.с. 10).
09 травня 2008 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.с.1 а.с. 13-14).
29 травня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 уклали договір іпотеки №1352979000/3 з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11352979000 від 29 травня 2008 року, укладеним між іпотекодавцем та іпотекодержателем. Відповідно до п. 1.1 договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 15).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 начальнику ЗВ АКІБ «УкрСиббанк» від 29 травня 2008 року вона надала згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_5 кредиту в розмірі 25000,00 доларів США строком на 360 місяців під 14 відсотків річних та передачу у заставу придбаної квартири (т.с. 1 а.с. 92).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса від 29.05.2008 року, вона надає згоду її чоловіку, ОСОБА_5 на купівлю та передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 93).
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2016 року у справі № 334/485/16-ц з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11352979000 від 29 травня 2008 року у розмірі 21530,50 доларів США та пені у розмірі 9888,76 грн., а також судові витрати у розмірі 7739,24 грн. (т.с. 2 а.с. 35-36).
13.05.2016 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 334/485/16-ц, який перебував на примусовому виконанні у Дніпровському ВДВС у місті Запоріжжі; 15 травня 2019 року старшим державним виконавцем Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Савенко І.А. відкрито виконавче провадження № 59106884, сума до стягнення у постанові зазначена у розмірі 569900,59 грн.; 01.11.2019 року у виконавчому провадженні № 59106884 постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника державним виконавцем Савенко І. А. було описано та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,1 кв. м, житловою площею 39,5 кв. м, належну  ОСОБА_5  (ст. 82 ч. 4 ЦПК України, зміст постанови ВС від 13.08.2025 року у справі ЄУН 334/2582/23 - т.с. 2 а.с. 133-144). 04.11.2019 року було зареєстровано місце проживання малолітнього  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (т.с. 1 а.с. 12). 16.01.2020 року ДП «СЕТАМ» були проведені електронні торги з реалізації квартири, реєстраційний номер лота: 396817. За результатами торгів квартира була продана   ОСОБА_3 (учасник № 4) за суму у розмірі 415431,00 грн., складено протокол № 460898 проведення електронних торгів від 16 січня 2020 року та підписано протокол ДП «СЕТАМ» та   ОСОБА_3 05.02.2020 року на підставі вказаних документів приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. було видано свідоцтво, яким посвідчено, що  ОСОБА_3  належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Проведено державну реєстрацію права власності (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50990974 від 05.02.2020 року (ст. 82 ч. 4 ЦПК України, зміст постанови ВС від 13.08.2025 року у справі ЄУН 334/2582/23 - т.с. 2 а.с. 133-144).
Постановою Верховного Суду від 08.12.2021 року № 334/715/20 рішення Ленінського районного суду від 12.05.2021 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 27.07.2021 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5  до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), державного підприємства «СЕТАМ»,  ОСОБА_3  про визнання недійсним електронних торгів з продажу квартири, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів та про скасування державної реєстрації права власності залишено без змін (т.с. 1 а.с. 136-157). Постановою Запорізького апеляційного суду від 04.04.2023 року № 334/8154/21 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2023 року про відмову у задоволені позову ОСОБА_1  до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), державного підприємства «СЕТАМ»,  ОСОБА_3  про визнання недійсним електронних торгів з продажу квартири, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з електронних торгів та про скасування державної реєстрації права власності залишено без змін (т.с. 1 а.с. 158-161).
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2022 року у справі № 334/3279/20, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Постановою Запорізького апеляційного суду від 21.12.2022 року вказане рішення залишено без змін (т.с. 1 а.с. 18-26). Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 06.02.2023 року за заявою власника квартири  ОСОБА_3  було здійснено зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 на підставі пункту 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (ст. 82 ч. 4 ЦПК України, зміст постанови ВС від 13.08.2025 року у справі ЄУН 334/2582/23 - т.с. 2 а.с. 133-144).
30 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, обґрунтованою вчиненням  ОСОБА_3  протиправних дій та незаконним виселення її та її малолітнього сина зі спірної квартири. Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 31.07.2023 року було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України (номер кримінального провадження 12023087050000402), ОСОБА_1 визнана потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (т.с. 1 а.с. 36-40). 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2023 року було залишено без розгляду цивільний позов  ОСОБА_3  до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення власника житла та виселення особи, яка незаконно займає житлове приміщення (т.с.1 а.с. 100).
Згідно з інформацією з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно  ОСОБА_4  є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2023 року (копія т.с.1 ас. 173-74). 
Згідно наданих платіжних доручень, перед укладенням договору купівлі – продажу спірної квартири 03.11.2023 року,  ОСОБА_3  погасив усю заборгованість за надані комунальні послуги (т.с. 2 а.с. 47-53).
Інші подані докази суд першої інстанції вважав неналежними, оскільки вони не містять інформації щодо предмету доказування.
Також, судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_10 , який є чоловіком сестри ОСОБА_5 (чоловіка позивача), який пояснив, що 29.07.2023 року ОСОБА_1 подзвонила та повідомила, що не може попасти у квартиру (по АДРЕСА_3 ). Свідок приїхав на місце, двері були зачинені, розмова з  ОСОБА_3  велася через закриті двері. Потім приїхала поліція, ОСОБА_1 забрала речі з квартири. 
Проте, суд першої інстанції при вищевикладених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи дійшов помилкового висновку про нижче наведені підстави відмови у задоволенні вищезазначеного позову позивачів до відповідачів у цій справі.
На момент звернення з позовом 01.09.2023 року  ОСОБА_3  був належним відповідачем у справі, оскільки він був власником спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в яку бажали вселитися позивач з дитиною, та відповідно до позовних вимог саме  ОСОБА_3  чинив перешкоди позивачам у користуванні спірною квартирою, вчинив незаконне, на думку позивача, виселення 29.07.2023 року зі спірної квартири. Проте, в процесі розгляду справи 03.11.2023 року був укладений договір купівлі – продажу спірної квартири між  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З моменту вибуття з власності  ОСОБА_3  спірної квартири, він перестав бути належним відповідачем у справі, оскільки він більше не є власником вказаного майна, фактично не проживає у спірній квартирі, тому за будь-яких обставин є неналежним відповідачем за позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною кватирою та вселення. Підстав стверджувати, що існує солідарний обов`язок відповідачів  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4  за вказаними позовним вимогами відсутній. Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що у задоволенні позовних вимог позивачів до  ОСОБА_3  у цій справі слід відмовити.
Представником позивача адвокатом Шахматовим Ю. Ю. 04.12.2023 року було заявлено клопотання про залучення співвідповідача  ОСОБА_4 , яке було задоволено судом. Відповідно до положень ст. 51 ЦПК України, за клопотанням позивача суд замінює первісного відповідача належним відповідачем або залучає співвідповідача, тобто визначати коло відповідачів є виключним правом позивача. З моменту набуття власності на спірну квартиру  ОСОБА_4  є належним відповідачем за вимогами щодо вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, проте суд першої інстанції звернув увагу, що після залучення співвідповідача позивачі жодних позовних вимог до  ОСОБА_4  не висували, з уточненою позовною заявою також не зверталися. Таким чином, суд першої інстанції проводив розгляд справи в межах позовної заяви поданої 01.09.2023 року (т.с. 1 а.с. 1-8). Відповідно до обставин викладених у позовній заяві вбачається, що позивачі вказують, що 29.07.2023 року  ОСОБА_3  виселив їх із спірної квартири, замінивши замки та заблокувавши доступ до неї. Посилаючись на положення ст. 109 ЖК України, відповідно до якої, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, позивачі вказують, що спірна квартира була придбана частково за кредитні кошти, частково за власні кошти ОСОБА_5 , а тому при їх виселенні повинні бути дотримані вказані положення. Таким чином, позивачі вважають, що порушення вимог ст. 109 ЖК України з боку  ОСОБА_3  є підставою для вселення у спірну квартиру. Також, на обґрунтування своїх вимог, позивачі посилаються на постанову Верховного Суду №334/2582/23 від 13.08.2025 року за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту реєстраційних послуг запорізької міської ради, про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 , визнання протиправним та скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до вказаної постанови касаційну скаргу  ОСОБА_3 , ОСОБА_4  задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 13.03.2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , про визнання права користування квартирою скасувати. Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Відповідно до мотивувальної частини вказаної постанови, ВС встановлено, що: «Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2022 року у справі № 334/3279/20, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволені позову  ОСОБА_3  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_3 , суди виходили з того, що спірну квартиру придбано частково за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, та частково за власні кошти, тому відповідно до вимог статті 109 ЖК України не підлягають виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення як члени сім`ї колишнього власника квартири. Отже, зазначеним судовим рішенням було встановлено наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування спірною квартирою. Таким чином, оскільки ОСОБА_11 та її син ОСОБА_2 вселилися до спірної квартири як члени сім`ї її власника, рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2022 року встановлено відсутність передбачених законом підстав для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, та їх виселення, вони не втратили право користування спірним житлом. Окрім того, в провадженні Дніпровського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа № 334/7642/23 за позовом ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, в межах розгляду якої підлягає вирішенню питання про наявність у позивачів права користування спірною квартирою. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині та додаткового визнання позивачами права користування квартирою АДРЕСА_1 ». Таким чином, судом першої інстанції не було встановлено, а позивачами не зазначено жодних обставин, які б свідчили, що з моменту набуття права власності  ОСОБА_4 , він будь-яким чином чинив перешкоди позивачам у користуванні спірною квартирою. Щодо вимог про вселення, то судом першої інстанції було встановлено, що на момент придбання спірної квартири  ОСОБА_4  позивачі не проживали у в ній, в квартирі були відсутні речі позивачів чи членів їх сім`ї, позивачі не були зареєстровані у квартирі.Також, слід звернути увагу, що дії щодо виселення позивачів зі спірної квартири 29.07.2023 року вчинялися  ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_4  немає жодного відношення до вказаних обставин. 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 року у праві №361/4481/19, якщо іпотечне майно було набуте не за кредитні кошти, на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої – третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Вселення тареєстрація місця проживання особи в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя всупереч вимогам такого договору та прямій забороні, передбаченій Законом України «Про іпотеку», свідчить про уникнення іпотекодавцем звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому може бути підставою для виселення такої особи із житла та скасування реєстрації її місця проживання. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим у спірних правовідносинах позивачі тривалий час фактично не проживають у спірній квартирі, а права відповідача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Судом першої інстанції не було встановлено, що відповідач   ОСОБА_4 у будь-який спосіб порушував права позивачів – чи шляхом чинення перешкод у користуванні спірної квартирою чи шляхом виселення позивачів у порушення вимог ст. 109 ЖК України. Усі зазначені у позовній заяві обставини порушення прав позивачів вчинялися  ОСОБА_3 , який не є належним відповідачем у справі. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку у відмові у задоволені позову повністю. 
Проте, апеляційний суд не погоджується із такими підставами відмови у позові позивачам до відповідачів у цій справі.
Оскільки, апеляційним судом встановлено, що предметом у цій справі є позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які ніколи не були і не є членами сім`ї законних добросовісних власників цієї квартири – ОСОБА_3 та ОСОБА_4  в період, коли вони були чи є власниками спірної квартири, 
-не про виселення, а саме про вселення у квартиру АДРЕСА_1 станом на дату подачі позову у цій справі 01.09.2023 року (т.с. 1 а.с. 1) та у подальшому на дату ухвалення оскаржуваного рішення (16.10.2025 року – т.с. 2 а.с. 170),
-яка станом на дату перегляду цієї справи апеляційним судом 15.04.2026 року належить вже лише  ОСОБА_4  з 03.11.2023 року на підставі чинного нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу цієї квартири з попереднім її добросовісним власником  ОСОБА_3 , 
-якій ( ОСОБА_3 ) придбав 16.01.2020 року цю квартиру на підставі проведених чинних електронних торгах з реалізації цієї квартири, реєстрація права власності мала місце 05.02.2020 року в порядку примусового виконання ВДВС рішення суду не про звернення стягнення на предмет іпотеки, а - про стягнення заборгованості на користь Банку,
-з чоловіка позивача ОСОБА_1 –   ОСОБА_5 , якій втратив право власності на цю квартиру на підставі ст. 346 ч. 1 п. 8 ЦК України (Право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника), 
-оскільки, було звернуто стягнення на цю квартиру державним виконавцем у примусовому порядку виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а не Банком у позасудовому порядку і не як на предмет іпотеки, а як наявне у боржника ОСОБА_5 майно, за зобов`язаннями останнього перед Банком (АТ «УкрСиббанк») за вищезазначеним договором споживчого кредиту №11352979000 від 29.05.2008 року, 
-проти укладення якого ОСОБА_12 , як дружина (позивач у цій справі), не заперечувала, надавала згоду (т.с. 1 а.с. 92-93, належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні на стороною апелянта апеляційному суду не надані);
-право користування цією квартирою є похідним від права власності на цю квартиру, тому, якщо власник квартири ОСОБА_5 втратив право власності на цю квартиру 16.01.2020 року (дата звернення стягнення на цю квартиру під час чинних електронних торгах з реалізації цієї квартири), 05.02.2020 року (дата реєстрації права власності на нового законного власника на цю квартиру з цих торгів -  ОСОБА_3 ), то він 16.01.2020 року (05.02.2020 року) також втратив й право користування останньою, воно теж припинилось;
-право користування цією квартирою позивачів ОСОБА_1 (дружини) та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (сина), як членів сім`ї колишнього власника цієї квартири ОСОБА_5 , також є похідними від прав (власності та користування) на цю квартиру цього власника, тому, якщо 16.01.2020 року (05.02.2020 року) припинились право власності та користування цією квартирою у її власника - ОСОБА_5 , таке рівне з останнім право користування цією квартирою припинилось і у ОСОБА_1 (дружини) та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (сина), які є позивачами у цій справі;
-наявність (відсутність) реєстрації ОСОБА_1 (дружини) та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (сина) у спірній квартирі у будь-якій час зі згоди (без згоди) Банку (як іпотекодержателя цієї квартири свого часу), інших власників чи користувачів цієї квартири сама по собі у цій справі при вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинам цієї справі не підтверджує наявність у позивачів - ОСОБА_1 (дружини) та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (сина) саме законності права користування цією квартирою останніми саме після 16.01.2020 року (05.02.2020 року) на дату подачі позову у цій справі 01.09.2023 року (т.с. 1 а.с. 1) та у подальшому на дату ухвалення оскаржуваного рішення (16.10.2025 року – т.с. 2 а.с. 170),
-тому, враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку, що належними у цій справі за вищезазначеними позовними вимогами ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є обидва відповідачі:  ОСОБА_3  (з 01.09.2023 року по 02.11.2023 року) та  ОСОБА_4  (з 03.11.2023 року по 16.10.2025 року і до теперішнього часу) залежно від періоду наявності у них законного права власності на цю квартиру, починаючи з дати подачі вищезазначеного позову позивачів у цій справі 01.09.2023 року (т.с. 1 а.с. 1) і до дати ухвалення оскаржуваного рішення (16.10.2025 року – т.с. 2 а.с. 170), 
-і саме до обох цих відповідачів стороною позивачів й було заявлено вищезазначені однакові позовні вимоги у цій справі про усунення перешкод та вселення, оскільки залучення співвідповідача  ОСОБА_4 у цій справі, де вже був відповідач  ОСОБА_3  свідчить про те, що ті самі вимоги, що були заявлені до відповідача  ОСОБА_3  позивачами у цій справі є заявленими у тому числі з моменту такого залучення і до співвідповідача  ОСОБА_4 ; 
-проте, при вищезазначених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи у суду у цій справі станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення 16.10.2025 року були відсутні правові підстави для ухвалення рішення саме про вселення ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вищезазначену квартиру, а тому суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивачів у цій справі саме з цих підстав;
-в силу вимог ст. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджаються своїм правом на власний розсуд; власник …квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (ст. 383 ч.1 ЦК України); відповідачі  ОСОБА_3 та ОСОБА_4  не визнали позов позивачів у цій справі (належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні та стороною позивачів апеляційному суду не надані); 
-рішенням суду про відмову в позову позивачів до відповідачів у цій справі через відсутність підстав для його задоволення у цій справі не могли бути порушені і не порушуються права ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які, окрім цього, мають інше житло, яке оформлено на праві власності на чоловіка (батька)  ОСОБА_5 та іншої повнолітньої дитини  (докази були надані стороною відповідачів ще у суді першої інстанції – витяги з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с. 1 а.с. 109-125) та додатково повторно апеляційному суду (т.с. 3 а.с. 8-16);
-оскільки, у тому числі в силу вимог ст. 141 СК України саме батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 мають забезпечувати та, як встановлено, апеляційним судом, забезпечують житлом свою неповнолітню дитину – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (повних 14 років станом на дату оскаржуваного рішення 16.10.2025 року) до її повноліття та місцем проживання фізичної особи на у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає - ст. 29 ч. 3 ЦК України). 
Крім того, станом на дату ухвалення цієї постанови апеляційним судом 15.04.2026 року вже визнано таким, що втратив чинність: Житловий кодекс України, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи, в силу Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ № 4751-IX від 13.01.2026 року «Про основні засади житлової політики», з 15.02.2026 року, та, відповідно, втратили чинність у тому числі ст. 64 (Права та обов`язки членів сім`ї наймача), 109 (Виселення з жилих приміщень), 150 (Гарантії прав громадян, які мають у приватній власності житловий будинок (квартиру)), 156 (Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири)) ЖК України, на які могли посилатись чи посилались у цій справі учасники цієї справи та суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні у цій справі. При цьому, в силу вимог ст. 3 ч. 3 ЦПК України апеляційний суд має здійснювати апеляційне провадження (переглядати цю справу в апеляційному порядку) відповідно до законів, чинних на час… вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , в іншій незмінній частині рішення суду першої інстанції є такими, що фактично дублюють доводи позову позивачів у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивачів, яку вони та їх представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Відповідачі  ОСОБА_3 та ОСОБА_4  позов позивачів у цій справі не визнали. Позивачі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів саме наявності правових підстав для задоволення їх позову про вселення у вищезазначену спірну квартиру. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
Докази (- клопотання відповідача ОСОБА_4 Ленінському районному суду м. Запоріжжя в іншій справі ЄУН 334/2582/23 про розгляд справи за його відсутності (т.с. 2 а.с. 38), - відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 . Запорізькому апеляційному суду в іншій справі ЄУН 334/2582/23 (т.с. 2 а.с. 192-193), - касаційна скарга відповідача ОСОБА_4 . Верховному Суду в іншій справі ЄУН 334/2582/23 (т.с. 2 а.с. 194-195), надані стороною апелянта – позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вперше лише апеляційному суду, які хоча й датовані датою до ухвалення 16.10.2025 року оскаржуваного рішення судом першої інстанції у цій справі ЄУН 334/7642/23, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі. 
Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може надавати оцінку доказам (переглядати по суті докази) у цій справі, які суд першої інстанції у цій справі не досліджував (не розглядав), так як позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи представник останньої не надавали їх суду першої інстанції у цій справі для долучення до матеріалів цієї справи на свій власний розсуд, тобто без поважних причин. Так як за змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, при вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані докази того, що позивачі чи представник останніх не мали об`єктивної можливості надати ці докази суду першої інстанції у цій справі з причин, що об`єктивно не залежали від неї (тобто поважних причин).
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи. 
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід задовольнити частково, рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.
Також, в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги сторони позивача при вищевикладених обставинах, остання не має права в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Разом із цим, апеляційний суд вважає за доцільне, роз`яснити учасникам цієї справи, що якщо ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає, що будь-якими діями/бездіяльністю/рішеннями Банку, ОСОБА_3 , інших невстановлених осіб їй чи її неповнолітньому сину було завдано будь-яку шкоду (у тому числі кримінальне провадження, витяг – т.с.1 а.с. 36-40 тощо), остання не позбавлена права у подальшому у позасудовому чи судовому порядку окремо від цієї справи вирішувати питання про відшкодування останньої.
Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 371 – 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 07.05.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Онищенко Е.А. 	Трофимова Д.А.