Постанова
Іменем України

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 293/1488/24
провадження № 61-10464св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , які підписані адвокатом Божок Романом Олексійовичем, на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року в складі судді: Лось Л. В., постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року в складі колегії суддів: Павицької Т. М., Борисюка Р. М., Шевчук А. М. та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року в складі колегії суддів: Павицької Т. М., Шевчук А. М., Григорусь Н. Й.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що позивачка перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року, справа № 293/576/16-ц розірваний. 

У сторін є двоє спільних дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Позивачка зазначала, що відповідач зв`язок з дітьми не підтримує, не дивлячись на те, що жодних перешкод у спілкуванні з дітьми йому не чинилося, не проявляє до дітей батьківської турботи, не цікавиться та не відвідує дітей в школі-ліцеї. Фактично від народження дітей відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не турбується про їхній фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на виховання, не дбає про їхнє нормальне самоусвідомлення. Позивачка сама утримує та забезпечує дітей, оскільки відповідач не сплачує аліменти та злісно ухиляється від погашення заборгованості по аліментах. 

З часу розлучення відповідач жодного разу не цікавився дітьми, які вони мають потреби, ніколи не був на батьківських зборах, жодного разу не приїжджав і не телефонував, щоб довідатись про них, не вітав їх з днем народження, не дарував подарунків до свят та до дня народження, не проводив з ними вільного часу чи дозвілля, не забезпечував відпочинком, не цікавився їх матеріально - побутовими проблемами, рівнем розвитку. 

Така поведінка відповідача свідчить про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

ОСОБА_1 просила:
позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року:
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено;
попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) також вказано, що тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 , від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, від 04.04.2024 в справі № 553/449/20;
при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено;
позивач на підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, посилається на те, що відповідач тривалий період часу не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, не цікавиться їх життям, навчанням, здоров`ям, не спілкується з дітьми, має значу заборгованість зі сплати аліментів, проте доказів того, що така поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками суду не надано та під час розгляду справи судом не встановлено. Разом з тим суд зазначає, що факт наявності заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав;
стосовно показів свідків, то суд критично їх оцінив, з підстав, що їх покази побудовані про обставини, які їм відомі саме зі слів позивача. А твердження про відсутність батька дітей за зареєстрованим місцем проживання не підтверджує факт ухилення від виконання ним батьківських обов`язків. При цьому суд зазначає, що єдиним доказом на підтвердження ухилення батька від виконання батьківських обов`язків є довідка з навчального закладу дітей сторін, згідно з якими батько не приймає участі у їх шкільному навчанні. Позивач не довела та не надала суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачка від виконання батьківських обов`язків відносно дітей;
вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей;
в ході розгляду справи відповідач ствердив, що має бажання спілкуватися з дітьми, брати безпосередню участь у їх житті, та пояснив, що відсутність тривалих відносин з дітьми, а саме побачень за їх місцем проживання, пов`язані виключно з місцем його проживання та ситуацією в країні та відповідно з небажанням/забороною позивача давати спілкуватись з ними засобами зв`язку. Також наголошував, що з дочкою бачиться щоразу влітку, коли та приїздить на канікули до його сестри в м. Київ. Приймаючи до уваги, що відповідач виявляє бажання піклуватися про дітей та судом не встановлено фактів умисного його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на дітей, спричинення їм будь-якої моральної чи фізичної шкоди, то суд не знаходить достатніх підстав, передбачених статтею164 СК України для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав;
у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності за неналежне виконання обов`язків стосовно дітей. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що батько дітей (відповідач) є особливо неблагонадійним та спілкування з ним буде суперечити інтересам дітей, а також доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, а також не обґрунтувала в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення відповідача батьківських прав і яким чином це сприятиме захисту таких інтересів, що свідчить про відсутність правових підстав для позбавлення останнього батьківських прав;
хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту з дітьми тривав достатньо довго, зокрема, з сином, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між дітьми і їх біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу. Водночас суд також звернув увагу на те, що діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів. Суд уважав, що у даній справі надання батькові можливості відновити контакт з дітьми, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на дітях. Надання батькові можливості спілкуватися зі своєю донькою та сином не поставить під загрозу благополуччя дітей, а навпаки сприятиме відновленню контактів з їх біологічним батьком і відповідатиме їх найкращим інтересам. Стосовно заслуханої думки дітей в судовому засіданні, яка полягала у ймовірному небажанні спілкування з батьком, то суд зауважує, що озвучена думка дитини, а саме дочки, не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. В ході розгляду справи відповідач ствердив, що не втратив інтересу до дітей, бажає спілкуватися з ними. Суд також не виключив того факту, що з досягненням певного віку, змінюються умови розвитку дитини, міняються її життєві орієнтири, погляди та цінності, та в разі нормального спілкування між батьком та дітьми у комфортних для них умовах, позиція дітей також може зазнати змін;
встановивши всі обставини, суд дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання дітей, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав;
стосовно висновку органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав, з огляду на положення частини 6 статті 19 СК України, суд з таким висновком не погодився, оскільки висновок органу опіки та піклування Черняхівської селищної ради не розкриває у повному обсязі, в чому саме проявляється невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. У ньому не наведено підстав та доводів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а лише зазначена констатація безспірних фактів, щодо проживання дітей з матір`ю та самостійного піклування нею про дітей. Висновок органу опіки і піклування не містить даних про проведену роботу цим органом по врегулюванню сімейної ситуації з метою спонукання батька до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, не містить інформації, що органом опіки та піклування встановлювалися фактичні обставини та дійсні причини ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки та сина. Висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не містить мотивованих відомостей щодо необхідності позбавлення батьківських прав відповідача, а отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав;
тому суд уважав за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання малолітніх дітей дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 . Водночас суд наголосив на тому, що відсутність реальних змін у поведінці відповідача, як батька щодо дітей протягом розумного строку після ухвалення судового рішення може стати підставою для ініціювання нового судового провадження про позбавлення його батьківських прав у майбутньому (постанова ВС у справі N 640/13989/19 від 24 серпня 2022 року);
сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав. Особливо, коли батько наполегливо вказує, що він хоче спілкуватися та розвивати стосунки зі своїми дітьми. Вказане узгоджується з висловленою позицією ВС від 04 квітня 2024 року у справі №№ 553/449/20 у подібних правовідносинах;
на підставі викладеного, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо дітей, враховуючи найкращі інтереси дітей сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. За викладених фактичних обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Божок Р. О. задоволено частково;
рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року змінено, доповнивши абзацом третім наступного змісту:
«контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покласти на виконавчий комітет Черняхівської селищної ради Житомирської області, як орган опіки та піклування»;
в іншій частині рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав. Стосовно показів свідків, то суд першої інстанції критично їх оцінив, з підстав, що їх покази побудовані про обставини, які їм відомі саме зі слів позивача, а твердження про відсутність батька дітей за зареєстрованим місцем проживання не підтверджує факт ухилення від виконання ним батьківських обов`язків. Також суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела та не надала суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Позивачем не додано доказів притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, доказів звернення до служби у справах дітей з метою вжиття заходів щодо відповідача за неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків, доказів звернення до відповідних органів за свідоме ухилення від сплати аліментів. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи відповідач ствердив, що має бажання спілкуватися з дітьми, брати безпосередню участь у їх житті, та пояснив, що відсутність тривалих відносин з дітьми, а саме побачень за їх місцем проживання, пов`язані виключно з місцем його проживання та ситуацією в країні та відповідно з небажанням/забороною позивача давати спілкуватись з ними засобами зв`язку. Також наголошував, що з дочкою бачиться щоразу влітку, коли та приїздить на канікули до його сестри в м. Київ. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що батько дітей (відповідач) є особливо неблагонадійним та спілкування з ним буде суперечити інтересам дітей. Колегія суддів погодилася із таким висновком суду, виходячи із наступного;
у статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий захід застосовується за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Зокрема, такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21, від 26 грудня 2024 року у справі № 561/474/24;
позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачка не довела належними та допустимим доказами умисного ухилення відповідача від виховання дітей, свідомого нехтування батьківськими обов`язками. Позбавлення відповідача батьківських прав є передчасним і таким, що суперечить інтересам дітей. Відповідач ОСОБА_2 протягом усього розгляду справи як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей так як бажає спілкуватися із ними, що свідчить про те, що він не втратив інтересу до дітей і має намір на відновлення відносин з ними. При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей;
висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23). За частиною шостою статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам усунення відповідача від утримання та виховання дітей, ставлення дітей до батька та матері на час складання висновку;
суд першої інстанції надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та зазначивши, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, дійшов правильного висновку, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів випливу на неї. Колегією суддів було відмовлено апелянту у задоволенні клопотання про заслуховування думки дітей для з`ясування їх думки щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки думка дітей була заслухана судом першої інстанції в присутності представника органу опіки та піклування Іщенко Р. С . Заявляючи клопотання про виклик у судове засідання дітей апелянтом не викладені обставини необхідності повторного з`ясування думки дітей, та які обставини не були зазначені дітьми;
посилання апелянта на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20). Також колегія суддів звернула увагу на те, що наявність заборгованості зі сплати аліментів, саме по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа №420/1075/17). Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції;
суд першої інстанції обґрунтовано попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей:, що узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23). Разом з тим, суд першої інстанції не поклав контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей на орган опіки та піклування, що є підставою для зміни рішення. Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом доповнення абзацом третім наступного змісту: «Контроль за виконанням  ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 покласти на виконавчий комітет Черняхівської селищної ради Житомирської області, як орган опіки та піклування», а в решті підлягає залишенню без змін;
оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення позову та апеляційної скарги щодо позбавлення батьківських прав без змін, а лише дійшов висновку про доповнення його абзацом про покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей, тому відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Додатковою постановою Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року:
у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - Божок Р. О. про ухвалення додаткового рішення - відмовлено;
клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова мотивована тим, що:
ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з ОСОБА_1 18 000 грн витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції. ОСОБА_1 в заяві про ухвалення додаткового рішення просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу надану в суді першої інстанції в сумі 20 000 грн, в суді апеляційної інстанції в сумі 20 000 грн та сплачений судовий збір в розмірі 6 056 грн. Клопотання ОСОБА_2 та заява представника ОСОБА_1 - Божок Р.О. подані у визначений законом строк і не порушено порядок визначений статтею 141 ЦПК України;
на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 до відзиву надано: копію договору про надання правничої допомоги №05/1124-1 від 05 листопада 2024 року, укладеним між Адвокатським об`єднанням «Адвокатпроффі» та ОСОБА_2 , копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 05 листопада 2024 року, копію рахунку-фактури №СФ-0000042 від 23 травня 2025 року, копію акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 29 травня 2025 року. Також, до клопотання додано докази надсилання сторонам по справі відзиву, у якому заявлено клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до пункту 4.1 договору за надання правничої допомоги клієнт зобов`язується виплати адвокатському об`єднанню у касу чи на розрахунковий рахунок гонорар у розмірі, визначеному додатковою угодою № 1 до нього, яка є невід`ємною частиною договору. Згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 05 листопада 2024 сторони встановили вартість послуг (гонорар) адвоката за правничу допомогу надану у суді апеляційної інстанції - 18 000 грн, які клієнт оплачує частинами чи одноразово не пізніше, як через 8 місяців після винесення рішення судом апеляційної інстанції. Також, сторони визначили, що година роботи адвоката за складання документів становить 1 500 грн;
оцінивши подані ОСОБА_2 докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, виходячи із принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів вважала за можливе стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000 грн;
постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року лише доповнено рішення абзацом про покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей, тому колегія суддів зробила висновок про безпідставність поданої заяви про ухвалення додаткового рішення та відсутність підстав для її задоволення. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення позову та апеляційної скарги щодо позбавлення батьківських прав без змін, а лише дійшов висновку про доповнення його абзацом про покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дітей, тому відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат (судового збору) не здійснюється, про що зазначено в постанові Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року.

Аргументи учасників справи

12 серпня 2025 року ОСОБА_1 через Електронний суд подала касаційні скарги, підписані адвокатом Божок Р. О., на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року, в яких просила:
оскаржені судові рішення судів скасувати;
ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на надані письмові докази та свідчення свідків, які підтверджують свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також вчинення відповідачем домашнього насильства в присутності дітей, погрози фізичною розправою позивачки та дітям, аморальний спосіб життя відповідача, наявність в нього боргових зобов`язань, агресивність поведінки, яка становить загрозу життю та здоров`ю дітей, які бояться його та сприймають його як небезпечну особу, емоційний зв`язок між ними втрачено та відповідач не вчиняє жодних дій для його відновлення;
відповідач не надав суду належних та допустимих доказів виконання своїх батьківських обов`язків, навіть у період війни та бойових дій у нашому районі не цікавився життям та здоров`ям дітей, не прагнув забезпечити їм безпеку, вивезти у більш безпечні регіони, хоча сам проживає в безпечному регіоні, а також не є особою з інвалідністю чи непрацездатною особою, наділений повною цивільною дієздатністю, а тому повинен розуміти необхідність виконання батьківських обов`язків та наявність реальних потреб дітей у турботі з боку батька;
відповідач не цікавиться життям дітей, не виявляє бажання спілкуватись з ними, дбати про їх забезпечення, навчання, розвиток, виховання, стан здоров`я, не вітає дітей з днем народження та будь-якими іншими святами, жодного разу не відвідував навчальний заклад, де навчаються діти, та не цікавився успіхами доньки чи сина, їхнім життям та розвитком;
сам лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес Відповідача до дітей та реальне бажання змінити свою поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Постанова ВС від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18;
судами не було враховано думку дітей, які висловили її самостійно під час розгляду справи, а також висновок органу опіки та піклування. Майже все свідоме життя діти були позбавлені батьківського піклування з боку батька;
ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, наявність винної поведінки та свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами;
суди першої та апеляційної інстанцій не лише невірно застосували норми матеріального права та допустили порушення процесуальних норм, а й застосував їх без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду;
наявні всі підстави позбавити відповідача батьківських прав відносно його дітей, оскільки він понад 9 років взагалі ніяк не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з дітьми, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна і необхідно розцінювати не інакше як ухилення від виховання дитини та свідоме нехтування ним своїми обов`язками. Відповідач не вчинив належних дій для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків, окрім того він міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з дітьми, може призвести до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дітей від нього;
позбавлення відповідача батьківських прав повністю відповідає якнайкращим інтересам дітей, які висловилися за такий результат вирішення спору, посилаючись на відсутність батька в їхньому житті, відсутність будь-якої ініціативи з його сторони для спілкування та невиконання ним батьківських своїх обов`язків;
позивачкою було сплачено судовий збір в законодавчо визначеному максимальному розмірі 2 422,40 грн за подання позовної заяви в Черняхівський районний суд та 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги, а також маю понести витрати на правничу допомогу в Черняхівському районному суді в розмірі 20 000 грн, в Житомирському апеляційному суду в розмірі 20 000 грн та у Верховному Суді в розмірі 25 000 грн, які можуть бути більшими на день винесення судового рішення по справі, остаточний розрахунок яких буде надано згідно вимог чинного процесуального законодавства по факту підписання акту здавання-приймання послуг. Зазначені витрати відносяться до судових витрат, розподіл яких необхідно здійснити таким чином, стягнувши з відповідача на користь позивача вищевказані розміри судового збору та витрати на правничу допомогу.

06 листопада 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року, підписану адвокатом Божок Р. О., в якій просила:
скасувати додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року;
ухвалити нову, якою задовольнити заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнути з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Касаційна скарга на додаткову постанову апеляційного суду мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні заяви представника позивачки - адвоката Божок Р. О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачкою ОСОБА_1 , натомість необґрунтовано задовольняючи стягнення таких витрат з позивачки на користь відповідача ОСОБА_2 в розмірі 3 000 грн;
відповідачем всупереч вимогам ЦПК не було надано орієнтовного розрахунку судових витрат, не заявлено на відповідній стадії судового процесу про такі витрати та не подано відповідної заяви про розподіл понесених судових витрат, оскільки саме лише зазначення в прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу про стягнення судових витрат не є достатнім в розумінні вимог процесуального закону;
не доведено самого факту надання правничої допомоги, оскільки відповідач та його представник не були присутніми на жодному судовому засіданні за весь час слухання справи в суді апеляційної інстанції, а всі документи подавались і підписувались виключно самими відповідачем;
у зв`язку з необхідністю захисту порушених прав позивачки ОСОБА_1 та необхідністю звернення за професійною правничою допомогою до адвоката, позивачкою будуть орієнтовно понесені у зв`язку розглядом у Верховному Суді касаційної скарги додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн, які можуть бути більшими на день винесення судового рішення по справі, остаточний розрахунок яких буде надано згідно вимог чинного процесуального законодавства по факту підписання акту здавання-приймання послуг. Вищезазначені витрати відносяться до судових витрат, розподіл яких необхідно здійснити таким чином, стягнувши з відповідача на користь позивача вказані розміри судового збору та витрати на правничу допомогу.

13 січня 2026 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав письмові пояснення, в яких просив:
відмовити у задоволенні касаційної скарги;
витрати на правничу допомогу покласти на позивача.

Письмові пояснення мотивовано тим, що:
як вбачається із позовної заяви та доданих до неї матеріалів, позивач сама звернулась до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Тим самим позивач поклала на себе обов`язки відвідувати батьківські збори та водити дітей до лікарів, як і зазвичай матері виконують дані обов`язки. Позивачу відомо, що відповідач не проживає з нею та дітьми в одному населеному пункті, а в різних областях України, тому надані довідки не підтверджують жодним чином невиконання батьківських прав та обов`язків щодо дітей;
проживання дитини впродовж тривалого часу в новій сім`ї, створеній батьком чи матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести. До позовної заяви не надано доказів того, що це дійсно є крайньою мірою впливу на відповідача, який бачиться із дітьми по мірі можливості, коли позивачка не може заборонити цього зробити;
непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків;
частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру;
позивачем не доведено свідомого умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків для чого була б необхідність для застосування крайнього заходу впливу;
для позбавлення батьківських прав необхідно вчинити наступні дії: встановити, що особа свідомо порушує батьківські обов`язки, злісно не виконує вимог та рекомендацій органів опіки і піклування, служб у справах неповнолітніх, навмисно ухиляється від лікування (хронічні алкоголіки, наркомани, токсикомани) та зібрати всі необхідні підтверджуючі докази; звернутись до органу опіки та піклування з тим, щоб отримати висновок щодо умов життя і виховання дитини, поведінку батьків, їх взаємини з дітьми та відношення до виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач не зверталась із заявою до служби у справах сім`ї в якості досудового врегулювання спору, оскільки це стосується більше прав дітей, які будуть порушені, у випадку позбавлення батьківських прав їх батька. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України). Наданий висновок, що містить лише умови проживання з матір`ю, що відповідає висновку, що складається при визначенні місця проживання, однак в даному випадку це все, що було зроблено службою у справах дітей Черняхівського району. Наданий висновок служби у справах дітей не є належним та допустимим доказом та не може бути врахований під час винесення рішення;
тим, що подаючи позовну заяву, позивачка показує, що не думає про дітей та наслідки у вигляді порушення їх психіки, зараз військовий стан, раптом що, дітям потрібен батько. Позивачка не вказує в позові як діти плакали, коли відповідач приходив до позивача їх забрати, а позивач не давала їх. Вже тоді вона наносила їм моральну шкоду. Закон передбачає захист дітей та застосовує таку міру як позбавлення батьківських прав лише для захисту дитини, що мають жахливих батьків, однак при батьках без жодних залежностей, які не вчиняють насилля стосовно дітей, а люблять своїх дітей, позбавляти дітей батька - це великий стрес для дітей та необдумана забаганка невдоволеної життям жінки. Колишня дружина знає, що відповідач вдруге одружений. Зараз відповідач проходить навчання в коледжі для того щоб отримувати більший прибуток та мати додаткове джерело доходу для того щоб утримувати свою родину. Жодних законних підстав для позбавлення батьківських прав відповідача не має;
щодо касаційної скарги про розподіл судових витрат, то оскільки позивачці було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги з підстав, вказаних саме позивачем, витрати взагалі не можуть бути покладені на іншу сторону.

30 січня 2026 року  ОСОБА_1 через Електронний суд подала додаткові пояснення, підписані адвокатом Божок Р. О., в яких просила оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Додаткові пояснення мотивовані тим, що:
станом на сьогодні справа слухається вже понад півтора роки. Попри констатацію факту невиконання Відповідачем своїх батьківських обов`язків та офіційне попередження Відповідача про необхідність змінити своє ставлення до дітей, викладене в рішенні суду першої інстанції, та встановлений постановою апеляційного суду контроль за виконанням батьківських обов`язків, ставлення ОСОБА_2 до дітей залишилося незмінним. Відповідач продовжує демонструвати повну байдужість, не виконує жодних обов`язків щодо утримання та виховання, не спілкується з дітьми та фактично самоусунувся від їхнього життя. Наведене підтверджується довідкою КУ «Центр соціальних служб» Черняхівської селищної ради №208 від 13 листопада 2025 року, складеною на виконання постанови Житомирського апеляційного суду по даній справі, згідно з якою сім`я перебуває під соціальним супроводом, батько не виявляє жодної ініціативи щодо участі в житті сина та доньки, вихованням дітей займається виключно мати.
окремої уваги заслуговує питання злісного ухилення від матеріального утримання дітей. Заборгованість по аліментах на сьогодні вже перевищує 300 000,00 грн і продовжує зростати, так як відповідач взагалі не сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Рішенням Черняхівського районного суду від 04 вересня 2025 року у справі № 293/604/25 з відповідача на користь позивачки стягнуто неустойку (пеню) у розмірі 98 824 грн за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2023 року по 30 квітня 2024 року/ Також позивач має заборгованість по сплаті аліментів та пені за інші періоди, що підтверджується доданими відповідями з виконавчої служби та відповіддю з поліції за фактом злісного ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів.
такий стан речей прямо свідчить про те, що підстави подання позову не зникли, а лише посилились, що вкотре підтверджує хибність надії судів попередніх інстанцій на виправлення поведінки відповідача;
при ухваленні судового рішення всупереч думці дитини і висновку органу опіки та піклування, суд має навести мотиви незгоди із вказаним висновком, а також обґрунтувати, яким чином найкращі інтереси дитини вимагають прийняття рішення всупереч її думці;
cам лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес Відповідача до дітей та реальне бажання змінити свою поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав;
відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав;
наданий судами попередніх інстанцій час Відповідач використав не для виправлення поведінки, а для подальшого накопичення боргів та ігнорування власних дітей. А тому існують всі законні підстави для задоволення касаційної скарги та ухвалення справедливого рішення по суті спору.

21 травня 2026 року ОСОБА_1 через Електронний суд подала додаткові пояснення, підписані адвокатом Божок Р. О., в яких просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав задовольнити в повному обсязі.

Додаткові пояснення мотивовані тим, що:
суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог, мотивуючи це передчасністю такого заходу та необхідністю надання відповідачу «шансу на виправлення».
слід звернути особливу увагу касаційного суду на нові обставини та беззаперечні письмові докази, які остаточно спростовують будь-які сподівання на зміну поведінки Відповідача та підтверджують суто формальний характер наданого йому судами «шансу». Критично важливим документом, що відображають реальний стан справ на сьогоднішній день, є довідка Комунальної установи «Центр соціальних служб» Черняхівської селищної ради від 20 травня 2026 року №140, видана на виконання рішення суду щодо контролю за виконанням батьком своїх обов`язків по вихованню дітей. Довідка офіційно констатує, що навіть після двох років судових слухань та встановленого постановою Житомирського апеляційного суду контролю, ОСОБА_2 продовжує демонструвати цілковиту, свідому та абсолютну байдужість до власних дітей.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2025 року: 
клопотання представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Божка Р. О. про звільнення від сплати судового збору задоволено;
звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги;
касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року залишено без руху;
встановлено для усунення недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

В ухвалі вказано, що:
12 серпня 2025 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Божок Р. О. через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року у вказаній справі;
оскільки зазначені касаційні скарги були подані однією особою на одні й ті ж самі судові рішення, Верховний Суд розглядає їх як одну касаційну скаргу, подану представником заявника ОСОБА_1 - адвокатом Божком Р. О.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року

Ухвалою Верховного Суду від 25 грудня 2025 року відзив ОСОБА_2 на касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року повернуто без розгляду.

28 травня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І. у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2026 року:
копії документів (копію Довідки з Центру соціальних служб від 13 листопада 2025 року, копії Довідок Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26 листопада 2025 року з розрахунками заборгованості зі сплати аліментів, копію Довідки Відділу поліції № 1 Житомирського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 19 грудня 2025 року, копію Довідки з Центру соціальних служб від 20 травня 2026 року) повернуто  ОСОБА_1 ;
у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 , яке підписане адвокатом Божок Р. О., про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 23 вересня 2025 рокувказано, що: підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 300/908/17, від 15 травня 2019 року в справі № 661/2532/17, від 02 листопада 2020 року в справі № 552/2947/19, від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року в справі № 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року в справі № 180/1954/19, від 27 січня 2021 року в справі № 398/4299/17, від 27 січня 2021 року в справі № 607/16163/19, від 29 вересня 2021 року в справі № 459/3411/18, від 13 липня 2022 року в справі № 366/2047/18, від 29 січня 2024 року в справі № 185/9339/21, від 07 лютого 2024 року в справі № 225/2468/21, від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22, від 19 лютого 2025 року в справі № 147/277/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

В ухвалі Верховного Суду від 01 грудня 2025 року вказано, що: підставами касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, від 21 січня 2021 року в справі № 280/2635/20, від 19 травня 2021 року в справі № 754/12116/18, від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19, від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, від 26 липня 2023 року в справі № 160/16902/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Фактичні обставини

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дітей:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 15 лютого 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 262;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 11 квітня 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 777.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомрської області від 11 липня 2016 року у справі № 293/576/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/58858341) шлюб між сторонами, зареєстрований 26 серпня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, за актовим записом № 1271, розірваний.

Згідно довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07 жовтня 2024 року, наданої позивачем, з відповідача на підставі виконавчоли листа № 293/163/23 від 15 червня 2023 року, виданого Черняхівським районним судом Житомирської області, стягуються аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн на кожну дитину, щомісячно, з урахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття/заборгованість зі сплати аліментів за період з червня 2023 по вересень 2024 становить 62 800,00 грн.

Згідно із довідкою-розрахунком від 14 жовтня 2024 року заборгованість по аліментам за виконавчим листом № 293/716/17 від 03 січня 2018 року, виданого Черняхівським районним судом Житомирської області, станом на 09 червня 2023 року включно становить 15 014,87 грн.

Відповідно до листа Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області від 07 жовтня 2024 року, адресованого на ім`я ОСОБА_1 , повідомлено про наявність відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 23 червня 2023 року з примусового виконання виконавчого листа № 293/1522/22 від 15 червня 2023 року, виданого Черняхівським районним судом Житомирської області, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 668,76 грн пені за просторочення сплати аліментів, із зазначенням про вживання державним виконавцем заходів, спрямованих на примусове виконання вказаного рішення.

Відповідно до копій наданих витягів з реєстру територіальної громади (Черняхівська територіальна громада) зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (позивач), та дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою Андріївського ліцею Черняхівської селищної ради, ОСОБА_2 батько учнів ліцею: ОСОБА_3 , учениці 8 класу та ОСОБА_4 учня 6 класу, участі у вихованні дітей не приймає, так як жодного разу не з`являвся на батьківські збори, загальношкільні заходи та не цікавився навчанням, та вихованням дітей.

Згідно листа-відповіді адміністрації КНП «ЦПМСД» Черняхівської селищної ради зазначено про те, що для підписання декларації дітей, зверталася мама, як довірена особа, ОСОБА_1 /дата підписання декларацій 26 листопада 2018 року.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно його малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 63), затвердженого рішенням виконавчого комітету Черняхівської селищної ради від 28 листопада 2024 року № 143, є доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх дітей з урахуванням отриманих відомостей від матері дітей щодо відсутності участі батька дітей у їх вихованні та утриманні, обстежених умов проживання дітей, які є задовільними, наявної довідки Андріївського ліцею про те що батько дітей не цікавиться навчанням дітей, не відвідує батьківськи збори, відсутності можливості у проведенні бесіди з батьком дітей, який тривалий час за місцем реєстрації не проживає, проведеної бесіди під час засідання комісії з батьком дітей, який в телефонному режимі від 20 листопада 2024 року заперечив проти позбавлення його батьківських прав відносно його дітей та озвучив, що колишня дружина перешкоджала у спілкуванні з дітьми, заперечень матері - ОСОБА_1 , стосовно перешкод у спілкуванні дітей з батьком та повідомленням про значну заборгованість зі сплати аліментів.

Позиція Верховного Суду

Щодо касаційних скарг по суті справи

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційних скарг з таких підстав.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23)).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:
«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.
За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18) вказано, що:
«відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:
«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:
«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.
Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.
Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 (провадження № 61-18535св20) зазначено, що:
«позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей…
Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків…
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена.
Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення ОСОБА_2 ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) зазначено, що:
«позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказував у запереченні на позов, апеляційній скарзі, має намір на відновлення відносин з дочкою, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд апеляційної інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.
Посилання заявниці на те, що ОСОБА_3 впродовж дев`яти років проживає разом із матір`ю та вітчимом та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

Касаційний суд вже вказував, що факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19)).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).

Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц (провадження № 61-5606св19)).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом позивач посилалась на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, повністю ними нехтує, має значну заборгованість зі сплати аліментів, життям дітей не цікавиться, не приймає участі в їх освіті, не спілкується з ними, матеріальної допомоги не надає;
суди встановили, що позивач на підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, посилається на те, що відповідач тривалий період часу не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, не цікавиться їх життям, навчанням, здоров`ям, не спілкується з дітьми, має значу заборгованість зі сплати аліментів, проте доказів того, що така поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками суду не надано та під час розгляду справи судом не встановлено. 
у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності за неналежне виконання обов`язків стосовно дітей. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що батько дітей (відповідач) є особливо неблагонадійним та спілкування з ним буде суперечити інтересам дітей, а також доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, а також не обґрунтувала в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення відповідача батьківських прав і яким чином це сприятиме захисту таких інтересів
суди врахували, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено; факт наявності заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав;
суди надали оцінку висновку органу опіки та піклування Черняхівської селищної ради та зазначили, що висновок не розкриває у повному обсязі, в чому саме проявляється невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. У ньому не наведено підстав та доводів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а лише зазначена констатація безспірних фактів, щодо проживання дітей з матір`ю та самостійного піклування нею про дітей. Висновок органу опіки і піклування не містить даних про проведену роботу цим органом по врегулюванню сімейної ситуації з метою спонукання батька до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, не містить інформації, що органом опіки та піклування встановлювалися фактичні обставини та дійсні причини ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки та сина. Висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не містить мотивованих відомостей щодо необхідності позбавлення батьківських прав відповідача, а отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог. Тому оскаржені рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанови апеляційного суду належить залишити без змін.

Аргумент касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на вчинення відповідачем домашнього насильства в присутності дітей, погрози фізичною розправою позивачці та дітям, аморальний спосіб життя відповідача, агресивність поведінки, яка становить загрозу життю та здоров`ю дітей, які бояться його та сприймають його як небезпечну особу, касаційний суд відхиляє з таких підстав.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що вказаних підстав позову в позовній заяві в суді першої інстанції позивачка не вказувала (див. а. с. 1 - 4, том 1) і в суді першої інстанції доказів з таких підстав позову не подавала.

Касаційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги про необхідність врахування висновків, зроблених в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21) з таких підстав.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21) зазначено, що:
«суди попередніх інстанцій при розгляді зазначеної справи врахували, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності у зв`язку з невиконанням ним обов`язків щодо виховання дитини. Стосовно нього розглядається кримінальне провадження за фактом побиття малолітньої ОСОБА_1. Як вказав Львівський апеляційний суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 459/2842/19, згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12018140150000925 від 05 червня 2018 року, ОСОБА_2 30 січня 2020 року повідомлено про підозру у заподіянні малолітній ОСОБА_1 03 червня 2018 року легких тілесних ушкоджень, а саме: у застосуванні до неї фізичного насильства, яке виразилося в умисному нанесені їй численних ударів руками та ременем, чим потерпілій були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі, тулубі, гомілках, передпліччі, правій кисті, на обох стегнах, в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу.
Поведінка батька відносно дитини не змінилася. Відповідач відмовляє у доступі до житла директору та психологу Червоноградського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.
ОСОБА_1 висловлює небажання повертатися до батька та просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.
Враховуючи, що у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що ОСОБА_2 у порушення вимог статті 150 СК України свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, застосовував до ОСОБА_1 фізичне насильство, що спричинило дитині тілесні ушкодження, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав».

Тобто, висновки, зроблені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), висловлені за обставин, зокрема, притягнення до адміністративної відповідальності, розгляд в суді кримінального провадження щодо побиття малолітньої дитини, але такі обставини не були підставою позову в цій справі і судами не встановлювалися.

Аргументи касаційної скарги та додаткових пояснень щодо нових обставин після ухвалення оскаржених судових рішень касаційний суд відхиляє з таких мотивів.

Касаційний суд вже зазначав, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2023 року в справі № 686/23143/20 (провадження № 61-13878св23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року справа № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23)).

Тобто суд касаційної інстанції здійснює перегляд оскаржених рішень в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції, а не після ухвалення оскаржених судових рішень.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Щодо касаційної скарги на додаткову постанову

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги на додаткову постанову з таких підстав.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:
«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) вказано, що:
«апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.
А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).
У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.
Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).
Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.
Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження.
Отже, у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка падала апеляційну скаргу, від такої, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з апеляційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги. Однак такий же за своїми наслідками результат вони б отримали і у разі закриття апеляційного провадження, оскільки судове рішення, ухвалене судом першої інстанції по суті спору, залишається без змін.
Тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України)».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 до відзиву на апеляційну скаргу надано: копію договору про надання правничої допомоги №05/1124-1 від 05 листопада 2024 року, укладеним між Адвокатським об`єднанням «Адвокатпроффі» та ОСОБА_2 , копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 05 листопада 2024 року, копію рахунку-фактури №СФ-0000042 від 23 травня 2025 року, копію акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 29 травня 2025 року. Також, до клопотання додано докази надсилання сторонам по справі відзиву, у якому заявлено клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до пункту 4.1 договору за надання правничої допомоги клієнт зобов`язується виплати адвокатському об`єднанню у касу чи на розрахунковий рахунок гонорар у розмірі, визначеному додатковою угодою № 1 до нього, яка є невід`ємною частиною договору. Згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 05 листопада 2024 сторони встановили вартість послуг (гонорар) адвоката за правничу допомогу надану у суді апеляційної інстанції - 18 000 грн, які клієнт оплачує частинами чи одноразово не пізніше, як через 8 місяців після винесення рішення судом апеляційної інстанції. Також, сторони визначили, що година роботи адвоката за складання документів становить 1 500 грн.

Апеляційний суд, оцінивши подані ОСОБА_2 докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, виходячи із принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000 грн. За таких обставин зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 .

Оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - Божок Р. О. про ухвалення додаткового рішення.

Аргумент касаційної скарги про те, що не доведено самого факту надання правничої допомоги, оскільки відповідач та його представник не були присутніми на жодному судовому засіданні за весь час слухання справи в суді апеляційної інстанції, а всі документи подавались і підписувались виключно самими відповідачем, касаційний суд відхиляє оскільки подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанови апеляційного суду ухвалені без дотримання норм процесуального права та з порушенням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанови апеляційного суду - без змін. Тому судові витрати покладаються на особу, яка подавала касаційні скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги  ОСОБА_1 , які підписані адвокатом Божок Романом Олексійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2025 року в незміненій апеляційним судом частині, постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2025 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков