ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/9725/25	Головуючий у 1-й інстанції ЯкімецьТ.І. 	
Провадження № 22-ц/817/567/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Хоміцька С.О. 
та сторін: представника позивача —   адвоката Бочана І.П., представника     ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката   Свірського Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/9725/25 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Свірський Тарас Васильович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2026 року, ухваленого суддею Якімцем Т.І., повний текст якого виготовлено 03 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту на право користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:
у квітні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про встановлення ОСОБА_3 безстрокового, безоплатного земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 ).
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року (справа № 607/17026/23), ОСОБА_2 у задоволенні позовної вимоги до неї щодо усунення перешкод у здійсненні його права користування своєю земельною ділянкою, кадастровий номер: 6110100000:08:002:0072, шляхом зобов`язання позивача знести за її рахунок частину її приватного житлового будинку (1 кв.м.), який розташований на його земельній ділянці за вказаним кадастровим номером - відмовлено. Крім того, позивач зауважує, що вона замовила земельно-технічну експертизу та у висновку експерта № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року вказано, що лінію поділу по цокольному, першому, другому поверху не враховано по осі фундаменту, внаслідок чого лінія поділу по фундаменту зміщена від 0,15 до 0,35 м, а частина внутрішніх стін та приміщень житлового будинку ОСОБА_2 розміщена (накладається) на земельну ділянку ОСОБА_3 . Площа накладання в цьому місці становить 0,0006 га. Також експерт зазначив, що промір 4,21 м, земельної ділянки 6110100000:08:002:0072, проходить по внутрішній частині стіни приміщення 1-9 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , таким чином, частина стіни приміщення 1-9 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зміщена на земельну ділянку ОСОБА_2 , площа накладання 0,0001 га. Одночасно експертом встановлено, що частина входу до квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 (частина приміщення 2-1, пл. 4,2 кв.м.) житлового будинку ОСОБА_3 знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 , площа накладання 1,15 кв.м. Частина земельної ділянки з кадастровим номером: 6110100000:08:002:0072, якою фактично користується ОСОБА_3 для проходу до квартири-2, площа накладання становить 0,0002 га. Отже, відповідач за висновком експерта № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року зайняв частиною свого будинку 6 квадратних метрів її земельної ділянки, якою безперешкодно користується і вимушений по своїй вині користуватися, оскільки він першим оформив Державний акт на землю помилково (не по осі їхнього спільного фундаменту у старому будинку перед його реконструкцією), а нею загалом зайнято 4 квадратних метри його земельної ділянки, якою їй необхідно користуватися з огляду на те, що її Державний акт на землю, оформлений пізніше, вимушено був прив`язаний до їхньої спільної межі, відображеної у Державному акті на землю відповідача.
Позивач посилається на те, що відповідно до частини дванадцятої статті 79-1 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за проектами землеустрою із впорядкування існуючих землеволодінь, на що вона неодноразово звертала увагу ОСОБА_2 і просила його здійснити між ними таке впорядкування, однак, він відмовився від такої пропозиції. Автор позову зазначає, що відмовляючи в задоволенні цієї вимоги ОСОБА_2 до неї, суд мотивував своє рішення тим, що «очевидно, що дії ОСОБА_2 , який спочатку погодив здійснення добудови житлового будинку, його розподіл, отримав правовстановлюючі документи на свою частину, а згодом оспорює право власності на частину будинку, яка виділена ОСОБА_3 на підставі укладеного із ним договору, є суперечливою поведінкою. За взаємною згодою співвласників, будинок по АДРЕСА_3 , до лютого 2015 року був реконструйований та добудований, в тому числі, добудова полягала і у влаштуванні входу в квартиру ОСОБА_3 , знесення якої вимагає позивач. В подальшому 24 лютого 2015 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ житлового будинку з метою виділення часток в натурі, відповідно до якого співвласники домовились про те, що частка ОСОБА_3 включає вхід у квартиру, знесення якої вимагає позивач у цьому позові».  Тобто, такою мотивацією у своєму рішенні суд підтвердив її право на користування частиною земельної ділянки ОСОБА_2 (3 кв.м.) для входу у її квартиру АДРЕСА_4 – 2 кв.м. перед самим входом і 1 кв.м. за входом у коридорі самої квартири. Позивач акцентує увагу на те, що відповідач не змирився з таким рішенням суду і надалі продовжує чинити їй перешкоди у вільному проході з її подвір`я. В липні 2024 року відповідач між їхніми земельними ділянками перед самим входом у квартиру АДРЕСА_2 цього будинку влаштував металеву огорожу, якою загородив позивачу вільний вхід (залишив щілину шириною 28 см для проходу) у її квартиру зі сторони її земельної ділянки. Крім того, 26 березня 2025 року ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_2 звернення-пропозицію про надання останній безстрокового та безоплатного земельного сервітуту для користування 2 кв.м. його земельної ділянки, однак відповідач проігнорував вказане звернення
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2026 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою) – задоволено.
Встановлено ОСОБА_3 відповідно до проєкту фактичного використання нею земельної ділянки відповідача, відображеного у висновку експерта від 13 жовтня 2023 року № 742/23-22 Тернопільського відділення КНДІСЕ, безстроковий, безоплатний земельний сервітут (право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 ) площею 2 кв.м., біля входу до її квартири АДРЕСА_5 , з метою проходу у цю квартиру з її земельної ділянки (подвір`я) через вказаних 2 кв.м. прилеглої земельної ділянки ОСОБА_2 на АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 6110100000:08:002:0072.
Стягнуто із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 212 (одна тисяча двісті дванадцять) гривень.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Свірський Тарас Васильович, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2026 року та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що встановлення земельного сервітуту в судовому порядку можливе лише за умови відсутності інших способів задоволення потреб ініціюючої особи (позивача).
Обов`язок доведення відсутності інших способів задоволення потреб особи, яка вимагає встановлення сервітуту, покладається саме на таку особу. Іншими словами, ініціююча особа (позивач) повинна довести в судовому порядку, що використання нею своєї власності без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки не є можливим.
Зазначене твердження повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, в постановах від 19.11.2024 у cправі №906/596/21, від 20.03.2024 у справі № 463/2640/21, від 22.09.2021 у справі №325/329/19, від 29.01.2020 у справі № 304/873/16-ц, від 06.06.2018 у справі №539/1427/16-ц.
Позивачем у даній справі жодним чином не доведено відсутність інших способів задоволення її потреб щодо проходу до власного помешкання, окрім, як обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, а доведення цього покладається саме на позивача, з огляду на зазначене.
Більше того, згідно висновку експерта від 09.06.2025, використання позивачем свого нерухомого майна можливе шляхом влаштування дверного прорізу для входу із власної земельної ділянки без обтяження сервітутом суміжної земельної ділянки, що належить відповідачу.
Під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував зазначеного, а також не врахував факт перебування 49/100 частини земельної ділянки під кадастровим номером 6110100000:08:002:0072, право користування якою (земельний сервітут) закріплено за позивачкою, у власності іншої особи - ОСОБА_1 (документальне підтвердження права власності на земельну ділянку додається), яка не була залучена позивачкою до участі у даній справі.
Поряд з тим вказують, що суд першої інстанції розглянув справу з грубим порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.
На стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції представником ОСОБА_2 заявлялось усне клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із проведенням за замовленням відповідача земельно – технічної експертизи, необхідної для встановлення усіх обставин справи. Дане клопотання було задоволено судом, проте в подальшому експертною установою усно повідомлено відповідача про те, що проведення експертизи є неможливим, у зв`язку з чим в наступному судовому засідання відповідач не заперечував щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.
Однак, зазначена вище експертиза все ж таки була проведена, про що складено висновок від 19.09.2025, який подано до суду у складі письмового клопотання від 02.10.2025 (міститься у справі), однак не прийнятий судом з підстав його подання поза межами встановлених процесуальних строків (після закриття підготовчого провадження).
З огляду на наведені обставини, висновок експерта не міг бути поданий в строк до закінчення підготовчого провадження, оскільки складений 19.09.2025, тобто після закриття підготовчого провадження, а тому, з врахуванням належного обґрунтування зі сторони відповідача неможливості подання цього доказу раніше, суд, застосовуючи норми ч. 8 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України, з метою повного та всебічного розгляду справи, повинен був його прийняти.
Вказаний висновок експерта від 19.09.2025 за результатами проведення земельно – технічної експертизи підтверджує можливість влаштування позивачкою входу до свого житла із власної земельної ділянки без обтяження сервітутом суміжної земельної ділянки, що належить відповідачу.
12 березня 2026 року особа, яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 , також подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 січня 2026 року.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказує, що вона є власником 49/100 частини земельної ділянки під кадастровим номером 6110100000:08:002:0072 і передумовою звернення до суду за встановленням cepвітуту повинен бути доказ вчинення дiй зацiкавленою особою щодо встановлення cepвітуту та недосягнення про це згоди iз власником дiлянки, щодо якої планується встановити НОМЕР_3 . Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення cepвітуту за домовленiстю cторін (зокрема, не звернулася до iншої сторони з пропозицiєю про укдадення договору про встановлення cepвітуту), то у суду немає пiдстав для задоволення вiдповiдних вимог у зв`язку з вiдсутнiстю у позивача права вимагати встановлення cepвітуту за рішенням суду. Зазначене твердження повнiстю узгоджується iз усталеною правовою позицiєю Верховного Суду, висловленою зокрема, в цостановах від 4 дютого 2026 року у справi №455/1543/21, від 19 листопада 2025 року у справi № 902/1257/24, від 5 листопада 2024 року у справi № 923/898/21 та інших.
Вказує, що позивачка не зверталася до неї, як до співласника земельної ділянки під кадастровим номером 6110100000:08:002:0072, право користування якої (земельний сервітут) закріплено за нею оскаржуваним рішення суду, з метою досягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови.
З огляду на зазначене, встановлення cepвітуту на право користуванння земельною дiлянкою пiд кадастровим номером 6110100000:08:002:0072 в судовому порядку є безпiдставним.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Свірський Т.В. апеляційні скарги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у них. 
Представник позивача — адвокат Бочан І.П. в судовому засіданні апеляційних скарг не визнав, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га, яка розташована на АДРЕСА_3 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що стверджується Державний акт на право власності на земельну ділянку від 30 жовтня 2007 року, серія ЯД № 209884, (а.с. 8).
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 серпня 2007 року, серія ЯД № 204455, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0277 га, яка розташована на АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 29).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 38815066 від 10 червня 2015 року та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_6 від 29 грудня 2014 року, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 належить на праві приватної власності двокімнатна квартира, загальною площею 108,1 кв.м., житлова площа 28,8 кв.м. (а.с. 7, 9 – 16).
Як вказано у висновку експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи по заяві ОСОБА_3 від 19 липня 2023 року, № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року: межа розмежування земельних ділянок з кадастровими номерами: 6110100000:08:002:0072 та 6110100000:08:002:0073 не відповідає фактичній межі розмежування земельних ділянок та будинковолодінь на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 . Схема зміщення межі вказана на рисунку 1. Варіант впорядкування межі між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказано у додаткові 1 до висновку експерта. В таблицях 1 та 2 зазначені координати впорядкованих меж земельних ділянок, де таблиця 1, координати впорядкованої межі земельної ділянки ОСОБА_2 , таблиця 2 – ОСОБА_3 (а.с. 17 – 28).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2023 року (справа № 607/17026/23) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою – задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 демонтувати за власний рахунок огороджувальну конструкцію від металевого паркану із чорної агроплівки до кута будівлі (проміри 1,66 та 0,90 м), яка розташована на земельній ділянці під кадастровим номером: 6110100000:08:002:0072. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну правовідношення – відмовлено (а.с. 33 – 36).
Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
26 березня 2025 року ОСОБА_3 надіслала засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» № 4600200034580 ОСОБА_2 звернення-пропозицію про встановлення земельного сервітуту та про його умови, в якому просила надати їй безстроковий та безоплатний земельний сервітут для користування 2 кв.м. його земельної ділянки на АДРЕСА_3 для проходу із його земельної ділянки (подвір`я) до її квартири АДРЕСА_4 , який не може бути задоволений іншим способом згідно проєкту такого фактичного проходу, відображеного у висновку експерта від 13 жовтня 2023 року № 742/23-22 Тернопільського відділення КНДІСЕ (а.с. 30, 31).
Відповідно до висновку експерта № 09-06/25 від 09 червня 2025 року, складеного ПП фірма «Матек» експертом Матвієнком Є.І., можливим є влаштування нового дверного прорізу для входу в квартиру АДРЕСА_4 (на земельній ділянці ОСОБА_3 з кадастровим номером: 6110100000:08:002:0073). Варіанти влаштування нового дверного прорізу можуть бути надані лише після зовнішнього та внутрішнього технічного обстеження. Таким чином, використання ОСОБА_3 її власності – квартири АДРЕСА_2 з технічної точки зору можливе без обтяження сервітутом суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с. 48, 49).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, суд першої інстанції виходив із того, що до двокімнатної квартири ОСОБА_3 № 2, загальною площею 108,1 кв.м., житлова площа 28,8 кв.м., житлового будинку АДРЕСА_3 , можливий та наявний прохід, однак, такий прохід технічно неможливий без встановлення сервітуту на 2 кв.м. прилеглої земельної ділянки ОСОБА_2 . Це підтверджено, зокрема, висновком судової земельно-технічної експертизи № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року. Суд виснував, що у позивача немає іншої реальної можливості користуватися спірною земельною ділянкою без встановлення земельного сервітуту та погоджується із варіантом встановлення земельного сервітуту, визначеним у висновку судової земельно-технічної експертизи № 742/23-22 від 13 жовтня 2023 року. Площа земельної ділянки згідно з висновком, на яку пропонується встановити сервітут для проходу до житлового будинку № 5 становить 2 кв.м., вона розташована безпосередньо перед входом у квартиру АДРЕСА_2 , а тому позовні вимоги є обґрунтованими.
Також суд врахував, що встановлення земельного сервітуту спрямоване не на обмеження прав відповідача, а на забезпечення балансу прав та законних інтересів обох сторін, що відповідає вимогам статей 98 – 100 ЗК України та статей 401 – 404 ЦК України.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права, з огляду на таке. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічні положення містяться устатті 321 ЦК України.
Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. 
Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. 
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).
Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.
Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном. 
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом (див. постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/4470/14-ц (провадження № 61-19223св19), від 18 січня 2021 року у справі № 372/1567/17 (провадження № 61-9772св19), від 20 березня 2024 року по справі № 463/2640/21 (провадження № 61-8712св23)).
У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_3 , звертаючись 13.05.2025 в Тернопільський міськрайонний суд з даним позовом, належним відповідачем у даній справі визначила лише ОСОБА_2 .
Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлено спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в процесуальному процесі самостійно.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41), визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Верховний Суд під час розгляду справи № 909/243/18 акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У справі, що переглядається апеляційним судом встановлено, що особа, яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 оскаржуючи рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу мотивувала тим, що вона є власником 49/100 частини земельної ділянки з кадастровим номером 6110100000:08:002:0072, право користування якою (земельний сервітут) закріплено за позивачкою, судовим рішенням. Однак її не було залучено до розгляду справи та дане рішення порушує її законні права та інтереси.
Як вбачається з матеріалів справи, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №467637910 від 11.03.2026, земельна ділянка з кадастровим номером 6110100000:08:002:0072, площею 0,0277 га, належить на праві спільної часткової власності, розмір частки 49/100 ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 19.10.2024, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Іваненко О.С., зареєстровано в реєстрі за №1803 та праві спільної часткової власності, розмір частки 51/100 ОСОБА_2 (а.с.97). 
При цьому, пред`являючи позовні вимоги про встановлення ОСОБА_3 відповідно до проєкту фактичного використання нею земельної ділянки відповідача, відображеного у висновку експерта від 13 жовтня 2023 року № 742/23-22 Тернопільського відділення КНДІСЕ, безстроковий, безоплатний земельний сервітут (право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 ) площею 2 кв.м., біля входу до її квартири АДРЕСА_5 , з метою проходу у цю квартиру з її земельної ділянки (подвір`я) через вказаних 2 кв.м. прилеглої земельної ділянки ОСОБА_2 на АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 6110100000:08:002:0072, ОСОБА_3 зазначила відповідачем лише ОСОБА_2 , а заявницю ОСОБА_1 , яка є співвласником спірної земельної ділянки, до участі у даній справі, в якості відповідача, залучено не було. При цьому, як ствердив у судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Свірський Т.В., що порядку користування земельною ділянкою з кадастровим номером: 6110100000:08:002:0072 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 встановлено не було.
Таким чином, предметом спору у цій справі є встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту щодо земельної ділянки, кадастровий номер: 6110100000:08:002:0072 на АДРЕСА_3 , а тому відповідачами у даній справі мають бути ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як співласники вказаної спірної земельної ділянки.  Клопотань про залучення співвідповідачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції ОСОБА_3 , не подано.
Зазначене свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. 
Колегія суддів звертає увагу, що заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а отже вимоги лише до ОСОБА_2 не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів та, встановивши, що суд першої інстанції порушив вимоги цивільно-процесуального законодавства та не залучив усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний склад відповідачів.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 , слід задовольнити та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Свірський Т.В., задовольнити частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2026 року, скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою), відмовити.
Щодо судових витрат.
За приписами статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою)
Із платіжної інструкції №257357683 від 11.03.2026 видно, що ОСОБА_1 , за апеляційний розгляд скарги, сплатила судовий збір у розмірі 1818, 00 грн.
Із платіжної інструкції №257360836 від 11.03.2026 видно, що ОСОБА_2 , за апеляційний розгляд скарги, сплатив судовий збір у розмірі 1454,40 грн.
За таких обставин, з позивача слід стягнути на користь ОСОБА_1 в розмірі 1818,00 грн судового збору та на користь ОСОБА_2 в розмірі 1454,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Свірський Тарас Васильович, задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2026 року, скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту (право користування земельною ділянкою), відмовити.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за суд апеляційної інстанції в розмірі 1818,00 гривень. 
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за суд апеляційної інстанції в розмірі 1454,40 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 26 червня 2026 року.

Головуюча         Н.М. Храпак

Судді:         Б.О. Гірський

М.В. Хома