Дата документу 12.05.2026 Справа № 335/4781/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/4781/25  Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А. В.
Провадження № 22-ц/807/396/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В.,  Камалової В.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Васильєвої Оксани Вікторівни на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 04 січня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у позику 5 780 доларів США, що за комерційним курсом продажу долара США, встановленому АТ «КБ «ПриватБанк» на 04 січня 2023 року еквівалентно 234 090,00 грн та зобов`язався повернути позику до 15.03.2023. Факт передачі позикодавцем грошових коштів і отримання їх позичальником сторони підтвердили, про що зазначили в пункті 2.2. Договору. 

Підтвердження передачі грошових коштів та їх отримання ОСОБА_1 також підтверджується власноруч написаною ним розпискою від 04 січня 2023 року. 

Однак, в обумовлений договором строк ОСОБА_1 позику не повернув, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду із цим позов для захисту своїх прав. 

Відповідно до ст.1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення коштів. Враховуючи наведені приписи законодавства позивач вважає за можливе стягнути з відповідач проценти за користування позикою. 

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму заборгованості за договором позики від 04 січня 2023 року у розмірі 5 780,00 доларів США, проценти за позикою з 04 січня 2023 року по 15 березня 2023 року у розмірі 281,08 доларів США, разом 6 061,08 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду із позовом еквівалентно 251 995,46 грн, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 04 січня 2023 року розміром 5 780 доларів США 00 центів США, проценти за позикою за період з 04 січня 2023 року по 15 березня 2023 року у розмірі 281 доларів США 08 центів США, а всього стягнути 6 061 доларів США 08 центів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору розміром 2 519 грн 95 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Васильєвої Оксани Вікторівни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 04 січня 2023 у розмірі 3080 доларів США та проценти у розмірі 281,08 доларів США. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач перерахував позиваці суму коштів у розмірі 75 300,00 грн, а його матір ОСОБА_4 у розмірі 12 950,00 грн в рахунок повернення боргу за договором позики від 04 січня 2023 року, факт перерахування та отримання цих коштів стороною позивача не заперечується, в результаті чого суд безпідставно стягнув всю заявлену позивачем суму боргу без вирахування сплачених вищезазначених сум. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Верба А.П. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу, яку ОСОБА_2 понесла в суді апеляційної інстанції у розмірі 20000, 00 грн.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1  не виконувались належним чином зобов`язання за договором позики від 04 січня 2023 року, укладеним між сторонами, отримані та використані кошти не повернуті позивачу в повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 04 січня 2023 року, який складається із боргу та відсотків за користування кредитом. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 04 січня 2023 року між ОСОБА_5 як Позикодавцем та ОСОБА_1 як Позичальником укладено договір позики на суму 5 780,00 доларів США, що за комерційним курсом продажу долара США, встановленому АТ «КБ «ПриватБанк» на 04 січня 2023 року еквівалентно 234 090,00 грн ( п. 2.1 договору) (а.с. 7).

Відповідно до п. 2.2 Договору позики, позика передана Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього договору. Підписанням цього договору Позичальник підтверджує отримання ним грошових коштів від Позикодавця у розмірі, встановленому п. 2.1 Договору. 
Згідно з п. 3.1 Договору позики, зазначену суму позики Позичальник зобов`язується повернути до 15 березня 2023 року включно.
У п. 3.2 цього Договору зазначено, що сума позики повертається за комерційним курсом продажу доларів США, встановленому АТ «КБ «ПриватБанк» на день повернення (всієї суми або її частини).
Згідно з п. 3.3 цього Договору повернення позики підтверджується розпискою Позикодавця.
Згідно з п. 3.4 Договору позики, Позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів від суми позики. 

Відповідно до копії розписки від 04 січня 2023 року, яка власноруч написана ОСОБА_1 , останній отримав в позику від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 5780,00 доларів США 00 центрів, що за комерційним курсом продажу долара США встановленому АТ «КБ «ПриватБанк» на 04.01.2023 року еквівалентно 234 090,00 грн. В розписці також зазначено, що зазначену вище суму коштів ОСОБА_1 зобов`язується повернути в строк до 15 березня 2023 року в валюті долар США. Також зазначено, що розписку написано добровільно, без примусу. Отримання коштів в позику не пов`язано з впливом тяжких обставин (а.с. 9). 

19 листопада 2024 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 , внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 19.11.2024 Цифровим офісом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1161 (а.с. 10). 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Системний аналіз статей 1046, 1047 ЦК України дає підстави для висновку, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в його тексті сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. 

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (див. постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі № 369/5625/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, що оригінал розписки знаходився у позивача ОСОБА_2 , а відповідачем не спростовано факт отримання ним грошових коштів від ОСОБА_2 за вказаною розпискою.

Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли інші правовідносини, на підставі яких могла бути складена розписка від 04 січня 2023року.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи містять достатні докази існування між сторонами зобов`язань за договором позики, укладення якого та передача коштів за яким підтверджені договором позики від 04 січня 2023 року ( п. 2.2 договору) та виданою ОСОБА_1 власноруч написаною розпискою від 04 січня 2023 року .

Суд першої інстанції, встановивши, що розписка від 04 січня 2023 року складена ОСОБА_1 з метою підтвердження боргових зобов`язань, які виникли у нього перед ОСОБА_2 , містить інформацію про зобов`язання повернути 5780 дол. США до 15 березня 2023 року, яке на вимогу позивачки виконано не було, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу.

Також суд прийшов до вірного висновку, що з урахуванням положень ст. 1048 ЦК України, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою, які згідно розрахунку наданим позивачем за період з 04 січня 2023 року по 15 березня 2023 року складають 281,08 доларів США ( а.с. 5), гривневий еквівалент яких за курсом НБУ станом на 20 травня 2015 року ( 1долар США -41,5760 грн.) становить 11686, 48 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем та його матір`ю було повернуто частину позики 2700 доларів США, а саме 03.07. 2025 року та 08.07.2023 року не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Так, у п. 3.3 Договору від 04 січня 2023 року сторонами погоджено, що повернення позики підтверджується розпискою Позикодавця.

Тобто, відповідно до досягнутих домовленостей позичальник взяв у борг 5780, 00 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 15 березня 2023 року, а факт повернення позики підтверджується розпискою позикодавця.

За умовами договору позики сторони не погоджували, що позичальник буде повертати кошти в національній валюті, через третіх осіб або в будь-якій інший необумовлений спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 як кредитор не видавала ОСОБА_1 розписок про повернення останнім суми позики або її частини. Стороною відповідача не надано суду розписок ОСОБА_2 про врахування таких коштів як повернення позики. Окрім того, їх зарахування відбулось після закінчення строку повернення позики (15.03.2023 року) в національній валюті – гривні, а саме 30 листопада 2023 року, 20 грудня 2023 року, що також вказує на іншу правову природу таких коштів.

Як зазначено у ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не заперечує факту надходження на її рахунок певних платежів від відповідача та зазначає, що має тривалі взаємостосунки із ним. При цьому позивач наголошує, що такі оплати не мають відношення до договору позики від 04 січня 2023 року.

З виписки АТ «ПУМБ» по рахунку ОСОБА_1 випливає, що 30.11.2023 та 20.12.2023 відповідач перерахував на рахунок НОМЕР_2 грошові кошти декількома переказами, а саме: 30.11.2023 – 15 000 грн, 15 000 грн, 7 600 грн; 20.12.2023 – 15 000 грн, 15 000 грн, 7 700 грн. При цьому, вказані операції відображені без призначення платежу. У виписці наведено опис цих операцій: Переказ ACCOUNT UA793348510000026209116589147 TO CARD *9300 (а.с.69-77).

Крім того, суду надано дублікат чека АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» від 03.07.2025 про здійснення 08.07.2023 ОСОБА_4 грошового переказу коштів ОСОБА_2 розміром 12 950 грн із зазначенням призначення платежу: переказ власних коштів (а.с.79).

При цьому, здійснюючи переказ коштів поза межами строку виконання зобов`язання за договором від 04 січня 2023 року, ОСОБА_1 не вказував у призначенні платежу, що такі кошти є поверненням позики за договором позики від 04 січня 2023 року, не зазначено окремо за яким курсом і по відношенню до якої іноземної валюти здійснено такий платіж, відповідач не звертався до позивача з приводу отримання обумовленої п. 3.3. договору розписки про повернення позики або її частини.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Натомість, матеріали справи не містять розписки виданої ОСОБА_2 на підтвердження одержання від ОСОБА_1 частини позики в сумі 2700 доларів США за договором від 04 січня 2023 року.

Крім того,  борговий документ знаходиться у позикодавця, а не у боржника, що свідчить про невиконання боржником свого обов`язку за договором позики, в тому й числі частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність, або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Отже, переказ коштів ОСОБА_1 на розрахунок позивачки свідчить про іншу правову природу таких коштів і, що вони не мають відношення до договору позики від 04 січня 2023 року, тому не є належними, достовірними і достатніми доказами на підтвердження повернення частини позики за спірним договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість і доведеність розміру заявлених позовних вимог та ухвалив законне і обгрунтоване рішення про задоволення позову.

Апеляційним судом встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. 

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи № 335/4781/25 позивачу ОСОБА_2 надавав адвокат Верба А.П., який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АА № 1454959 , виданого 16 грудня 2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги від 01 травня 2025 року 

У поданому до апеляційного суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені якої діяв представник, адвокат Верба А П. зазначав про те, що орієнтовний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс і очікує понести у суді апеляційної інстанції, становить 20 000 грн. До відзиву на апеляційну скаргу додано ордер на надання правничої допомоги серія ВЕ № 1454959 від 16 грудня 2025 року, договір про надання правничої допомоги від 03 грудня 2025 року, рахунок на оплату № 93 від 03 грудня 2025 року на суму 20000 грн, платіжна інструкція про отримання коштів адвокатом Верба А.П. від ОСОБА_2 , акт виконаних робіт від 16 грудня 2025 року. 

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року заява № 19336/04, § 268)).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: - має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21); 

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18. 

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Крім того, Верховний Суд уже наголошував на відсутності правових підстав для розподілу в порядку статті 141 ЦПК України витрат на підготовку заяв, які не відносяться до витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 914/1564/20, а також додаткові постанови Верховного Суду від 05 липня 2022 року у справі № 910/10507/21, від 23 серпня 2022 року у справі № 909/328/18, від 07 лютого 2023 року у справі № 922/4022/20, від 25 липня 2023 року у справі № 914/4092/21, від 30 серпня 2023 року у справі № 911/3586/21, від 06 вересня 2023 року у справі № 914/131/22, від 14 вересня 2023 року у справі № 911/3076/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 922/838/22).

Враховуючи складність справи, суть спору, результат розгляду справи, характер наданих послуг, участь адвоката позивачки під час розгляду справи у суді першої інстанції , що свідчить про його обізнаність з правовою проблематикою у справі, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що розумним та необхідним у межах перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. В іншій частині заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Васильєвої Оксани Вікторівни – залишити без задоволення. 

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2025 року- залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 травня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.