Справа № 452/317/26 
Провадження № 2/452/825/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" травня 2026 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області 
у складі: головуючого судді Казана І.С.,
секретаря Кафтан О.Ю.,
із участю: позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальних мережах, а саме на своїй сторінці соціальної мережі Facebook, ОСОБА_2 у своїй публікації під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_2 » публічно поширив інформацію про те, що він як колишній голова Старосамбірської районної державної адміністрації отримав земельну ділянку, а тепер вона дісталась військовому. Дослівно текст відповідача був таким: «Позитивне рішення потрібно було військовому, який ніби з Донеччини, проживає у Києві, а дістався йому цей шматок Прикарпаття від власника площі ОСОБА_3 , який як колишній голова РДА отримав її задурно». У статті відповідача «БАГАТО ГАЛАСУ З НІЧОГО?..» йдеться про те, що 7 жовтня 2025 року на 45-й сесії Старосамбірської міської ради було винесено питання про переведення земельної ділянки із земель для особистого селянського господарства у землі для індивідуального садівництва. Заяви з цього питання подавав ОСОБА_4 , мешканець АДРЕСА_1 , котрий звертався до Старосамбірської міської ради з проханням затвердити проекти землеустрою щодо переведення земельних ділянок із земель для особистого селянського господарства у землі для індивідуального садівництва під кадастровими номерами 4625155700:01:000:0298 та 4625155700:01:000:0299. Старосамбірська міська рада не задовольнила заяву ОСОБА_4 та не затвердила проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель для особистого селянського господарства у землі для індивідуального садівництва. Саме про цей факт і саме про цю особу відповідач згадував у своїй статті. Ознайомившись з цією статтею 5 листопада 2025 року, - на третій день після прибуття з кардіохірургічного відділення, де позивачу було проведено хірургічне втручання шляхом стентування судин серця, стан його здоров`я різко погіршився, він відчув різкий біль в області серця, посилене серцебиття, прискорення пульсу та підвищення артеріального тиску. Таке погіршення його стану здоров`я пов`язує з психоемоційним напруженням від прочитаної ним статті та громадського обговорення цієї публікації в соціальній мережі Facebook та, в результаті 12 грудня 2025 року його було позапланово госпіталізовано в терапевтичне відділення КНП СМР «Старосамбірська районна лікарня» з погіршенням стану серцево-судинного захворювання. Зазначає, що зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Позивач ніколи, будучи головою Старосамбірської районної державної адміністрації, не отримував безкоштовно земельної ділянки, ніколи не був власником земельної ділянки, якою володіє ОСОБА_4 , а тому не міг ні дарувати, ні продавати, ані відчужувати в інший спосіб на його користь земельні ділянки з кадастровими номерами 4625155700:01:000:0298 та 4625155700:01:000:0299; позивач вимагав спростувати опубліковану інформацію, однак відповідач не цього не зробив. Відтак зазначена інформація, що поширена про позивача є такою, що порушує його особисті немайнові права: принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, - тому просить судовим рішенням зобов`язати відповідача спростувати таку інформацію та стягнути 200000грн моральної шкоди, а також понесені судові витрати.
Відповідач подав до суду відзив, в якому проти позову заперечив, вважав такий безпідставним та надуманим, просив відмовити у його задоволенні; зокрема зазначив, що на прес-конференції міського голови м. Старий Самбір Ігоря Трухима прозвучало: «Позитивне рішення потрібне було військовому, який ніби з Донеччини, проживає у Києві, а дістався йому цей клаптик Прикарпаття від власника площі ОСОБА_3 , який як колишній голова РДА отримав її задурно». У даному випадку дійсним поширювачем інформації є посадова особа та ще й на прес-конференції; сумніватися в озвучених фактах не було підстав, а обов`язком журналіста передати все, про що йшлося на ній дослівно або у власному оціночному судженні фактів. Матеріали про прес-конференцію поширили також інші журналісти, які представляли електронні ЗМІ – «Ваш голос Прикарпаття», «Передкарпатська правда», «Вісті Самбірщини». До честі медівників вони, як і відповідач, не опублікували всього компромату на ОСОБА_5 , що почули і побачили у формі документів, які доказово вказували на махінації ОСОБА_5 з виділенням земельних ділянок родичам, знайомим, друзям. Надалі 12 грудня 2025р. на прохання ОСОБА_5 та з поваги до нього на своїй сторінці ОСОБА_6 відповідач спростував те, що він (позивач) вважав недостовірним. Зокрема, у публікації під назвою « ОСОБА_7 вважає...» написав: «Він ( ОСОБА_8 ) стверджує, що написане не відповідає дійсності. Адже, будучи головою Старосамбірської РДА, не отримував земельної ділянки, а згаданий військовий придбав цю земельну ділянку в мешканки ОСОБА_9 . Про набуття власності у цьому масиві, написав він, можна довідатися з відкритого джерела». А тому на переконання відповідача ОСОБА_2 позовна заява не містить доказів, які підтверджують про приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, останній свідомо прагне ввести суд в оману, оскільки стверджує, що після прочитаної публікації погіршився його стан здоров`я, оскільки із виписки з медичної карти не вбачається інформації про погіршення стану здоров`я, а лише зазначено про планове лікування після проведеного оперативного втручання; просив у позові відмовити повністю, оскільки він як журналіст виконував свою роботу та опублікував отриману ним інформацію від стороннього джерела.
Позивач у свою чергу подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що про проведення прес-конференції, на яку посилається відповідач, йому не було відомо і на неї його ніхто не запрошував, а тому він не мав можливості своєчасно надати пояснення чи заперечення. Відповідач почув певну інформацію від третіх осіб і самостійно прийняв рішення поширити її у Facebook як встановлений факт. Переказ слів інших осіб або посилання на «джерело» не є доказом достовірності та не знімає відповідальності з особи, яка поширює інформацію. Щодо погіршення його стану здоров`я, то таке відображено у медичних документах, долучених до позову, зокрема у виписці лікаря №5046 від 23.12.2025, у якій чітко вказано діагноз: прогресуюча стенокардія (12.12.2025-13.12.2025), що свідчить про негативну тенденцію серцево-судинного захворювання. Крім того у виписці зазначено погіршення стану в абзаці «Анамнез хвороби». Наведене підтверджує, що інформаційний тиск та публічні звинувачення об`єктивно спричиняють суттєві переживання, психологічне навантаження та негативні наслідки для його стану. Крім того він є головою правління ГО «МЦ “Європейська інтеграція України”», він має сталі міжнародні контакти, зокрема у Республіці Польща. Після поширення відповідачем недостовірної та принизливої інформації у Facebook у позивача виникла необхідність у телефонному режимі надавати пояснення та спростовувати поширені твердження перед знайомими й партнерами, які побачили або отримали посилання на відповідні дописи у соціальних мережах. 
У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у зверненнях до суду, просив задовольнити позовні вимоги.
Відповідач у наданих суду поясненнях у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні, зазначивши, що вимоги позивача є надумані, безпідставними, а висловлена інформація є його оціночним судженням як журналіста після участі у прес-конференції, він виконав свою роботу.
Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, опитаних свідків, дослідивши наявні письмові докази у матеріалах справи, приходить до наступних висновків:
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці соціальної мережі Facebook ОСОБА_10 опублікував допис під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_2 » наступного змісту – Голова Старосамбірської міської громади ОСОБА_11 ініціював прес-конференцію, запросивши журналістів місцевих електронних та друкованих ЗМІ. На нього через соціальні мережі Інтернет ширилося системне звинувачення у неповазі до військового. Докори на свою адресу ОСОБА_11 спростовував та підкріплював їх певними документами; стверджував, що поважає, цінує військових, підтримував і підтримуватиме їх, зацікавлений у розвитку бізнесу в громаді. Що насправді спричинило галас? 7 жовтня на розгляд 45 сесії Старосамбірської міської ради було внесене питання про переведення земельної ділянки із земель для особистого селянського господарства у землі для індивідуального садівництва (бізнесу). Позитивне рішення потрібно було військовому, який ніби з Донеччини, проживає у Києві, а дістався йому цей шматок Прикарпаття від власника площі ОСОБА_3 , який як колишній голова РДА отримав її задурно. Територія поділена. Тут повним ходом зводять дачні будинки. Перед розглядом цього питання на сесії виступив начальник земельних ресурсів міської ради ОСОБА_12 , який з 2014 року воював у складі добровольчого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_3 » і закликав депутатів прийняти позитивне рішення та продемонструвати свою повагу до військових, один з яких хоче реалізувати своє законне право. Мав слово і ОСОБА_7 - також переконував колег задовольнити інтереси учасника бойових дій. Однак для прийняття позитивного рішення на сесії забракло голосів. Невдоволеними залишилися ОСОБА_7 та ГО «Самбірська організація учасників бойових дій та сімей загиблих», яку очолює ветеран війни ОСОБА_12 . На їхнє переконання ущемлено право військового. Адже на попередніх сесіях більше двадцяти подібних питань були затверджені. При цьому припустили вони, - один з посадовців міської ради та авторитетний бізнесмен мали вплив на депутатів, які й знехтували інтересами учасника бойових дій. А сам факт, на їхню думку, має кричуще забарвлення. Відтак для підтримки своєї позиції були підключені інші воїни ЗСУ, їхніми виступами ряснів Інтернет, кожний по-своєму трактував ситуацію, в основному критично. Тому очільник громади журналістам озвучив свою точку зору на інформаційну "війну". Співставивши їх, стало очевидним, що ця проблема, мабуть, свідомо і штучно роздута, цілеспрямовано загострена. Тепер, сказав ОСОБА_11 , він звернеться до відповідних органів для з`ясування, чи на цій земельній площі дотримані екологічні та рекреаційні норми. Адже поруч нафтова «качалка», потічок. Вияснить деякі інші законодавчі моменти. У тому числі відповідність садового проекту до генерального плану забудови села Стара Сіль, який пройшов громадське обговорення. Загострена земельна проблема військового, сказав ОСОБА_11 , - безперечно буде розв`язана на його користь. І лише з дотриманням чинного законодавства. Як голосувати депутатам на сесії - це їхнє право, я на них не маю впливу... У ОСОБА_3 є можливість поділитися із ветеранами вільними ділянками. Журналісти винесли думку, що тут, мабуть, все-таки пахне чимось іншим.
Зазначена інформація поширена серед невизначеного кола осіб та порушує на думку сторони позивача честь, гідність та його ділову репутацію.
Надалі 12 грудня 2025 року на сторінці соціальної мережі Facebook ОСОБА_10 опублікував допис наступного змісту ОСОБА_7 вважає... Після прес-конференції у дописі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 те, що позитивне рішення Старосамбірської міської ради потрібно було військовому, який ніби з Донеччини, проживає у Києві, а дістався йому цей шматок Прикарпаття поблизу с. Стара Сіль від власника площі ОСОБА_3 , який як колишній голова РДА отримав її задурно. Територія поділена. Тут повним ходом зводять Дачні будинки». ОСОБА_7 вважає, що цим принижено його честь і гідність. Він стверджує, що написане не відповідає дійсності. Адже, будучи головою Старосамбірської РДА, не отримував земельної ділянки, а згаданий військовий придбав цю земельну ділянку в мешканки ОСОБА_9 . Про набуття власності на земельні ділянки у цьому масиві, написав він, можна довідатися з відкритого реєстру. Якщо зануритися у план поділу, то у старосамбірчан виникне безліч нових питань. У кожного, при цьому, буде своя правда. 
Згідно з положеннями статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Також Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб, - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами статті 34 Конституції України.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.
За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.
Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.
Ураховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.
Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації.
Більше того повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria).
У справі Jerusalem v. Austria суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
Натомість опублікована відповідачем інформація у соціальних мережах сама по собі однозначно не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки відповідач висловив думку щодо почутого на прес-конференції міського голови м. Старий Самбір, тобто є оціночними судженнями у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію».
Суд у даних правовідносинах відзначає, що вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Також суд звертає увагу і на той факт, що позивач ОСОБА_1 обраний депутатом ради, був і наразі є публічною особою, що неминуче відкривається для прискіпливого висвітлення своїх слів, вчинків і повинен був це усвідомлювати, оскільки це тягне за собою ширші межі допустимої інформації порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Водночас і однаково відповідач ОСОБА_2 є журналістом, його професія надає йому право збирати, аналізувати, створювати та поширювати інформацію для засобів масової інформації (медіа), працюючи в інтересах суспільства, висвітлюючи об`єктивну картину світу для аудиторії.
Надаючи оцінку аргументам позивача про публікацію щодо нього недостовірної інформації, суд зазначає, що оприлюднення інформації здійснено у зв`язку з аналізом питань, що становлять суспільний інтерес, отриманої на прес-конференції міського голови, яку було донесено до невизначеного кола осіб; не пов`язане з втручанням у його приватне або сімейне життя; не супроводжується образливою, принизливою або непристойною лексикою.
Діяльність позивача як публічної особи, неодноразово ставала предметом журналістських публікацій, його особа становить суспільний інтерес, а відтак, враховуючи те, що межі допустимої критики щодо нього є ширшими, ніж щодо пересічної особи, зазначена інформація, в тому числі стаття вцілому, подається автором із використанням мовних конструкцій, які вказують на припущення, оцінку та аналітичні висновки журналіста, таких як: «багато галасу з нічого»; «отримав за дурно», використана у публікації фраза «голова Старосамбірської міської громади ОСОБА_11 ініціював прес-конференцію, запросивши журналістів місцевих електронних та друкованих ЗМІ» вказує на суб`єктивну інтерпретацію журналістом отриманої інформації, яка не має статусу офіційного підтвердженого факту. 
Таким чином суд приходить до переконання, що використання таких формулювань виключає категоричне ствердження фактів та не створює враження вже встановлених відповідних обставин у правовому розумінні, - що з огляду на ст. 30 Закону України «Про інформацію» є оціночними судженнями у вигляді припущень, критики та аналітичних висновків, та не може бути предметом судового захисту як недостовірна інформація. Автор із застосуванням стилістичних засобів мови, висловлює особисту думку та критику, яка ґрунтується на особистих припущеннях, із посиланням на інші джерела, та не містить фактичних даних, які можна перевірити на істинність. Такі висловлювання відповідача щодо позивача не переходять межі допустимої критики, із врахуванням того, що рівень критики цієї особи або суб`єктивні думки про нього є значно ширшим.
Також на думку суду навіть поширена автором оспорюваної публікації інформація якщо б і могла непокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена ним як провокативна чи така, що порушує його особисті немайнові права, то в даному конкретному випадку суд розцінює цю інформацію як спрямовану на привернення уваги громадськості до питань, які виникають у сфері діяльності публічної особи, спірна інформація є власною думкою журналіста щодо діяльності позивача, критикою його дій з використанням провокативної риторики та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошеної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Відтак відповідач, який висловлює у спірній публікації не лише факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не зобов`язаний доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.
Рішенням у справі «Ляшко проти України» від 10.08.2006 року №21040/02 Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди, чи розглядаються як необразливі, чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Отже, за усталеною практикою ЄСПЛ, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.
Із урахуванням наведеного на переконання суду інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, хоч і могла бути неприємною для позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі, не містить неправдивих фактів, лайки, грубих порівнянь, висловлена у толерантній формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача. У даному випадку якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки відповідача принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення цієї ж інформації у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. І цей спосіб захисту своїх прав, на думку суду, однозначно буде адекватний та співмірний до стилю, форми, об`єму та суті інформації, поширеної відповідачем.
Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Ураховуючи наведене вище в сукупності з матеріалами цивільної справи, співставляючи позиції кожної сторони, суд приходить до висновку, що інформація, поширена відповідачем ОСОБА_2 у публікації щодо позивача ОСОБА_1 має характер оціночних суджень, припущень та аналітичних висновків, а не тверджень про встановлені конкретні факти, відтак не спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача та відповідно не підлягає спростуванню відповідачем. Матеріал не містить тверджень про доведену вину або встановлення юридичної відповідальності ОСОБА_1 , оспорювана публікація здійснена у межах реалізації права на свободу слова та в умовах наявного суспільного інтересу. 
Таким чином поширена відповідачем інформація стосовно позивача не є недостовірною, позивачем не доведено, що вказана інформація поширена з «явним злим умислом», а в суді жодним чином не встановлено, що вона є такою, що в будь-який спосіб принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Із урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що спірне висловлювання відповідача є його особистою думкою та сформованим переконанням, не містить будь-яких фактичних неправдивих даних, не несе будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, не посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Із зазначеної відповідачем інформації, яку позивач вважає недостовірною інформацією відносно нього, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно із статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню та за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності.
Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи з наведених норм процесуального Закону, встановлених обставин справи та наведених раніше положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд однозначно уважає, що відсутні підстави вважати інформацію недостовірною чи такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації. Водночас із урахуванням встановлених вище обставин і того, що судом відмовляється у задоволенні заявленої позивачем вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації спірна інформація, тому не підлягає задоволенню і заявлена позивачем вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000 гривень, оскільки вона є похідною від основної вимоги щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, відтак відсутня така необхідна складова для відшкодування моральної шкоди, як наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, позивачеві не відшкодовується.
Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд
у х в а л и в: 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення 15 травня 2026 року повного судового рішення.

Суддя