ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
58601, м. Чернівці, вул. О.Кобилянської, 14, тел. 52-47-40, inbox@cv.arbitr.gov.ua

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року  	Справа № 926/3725/25	
За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях 

до відповідача 1. ОСОБА_1 
2. ОСОБА_2 

про розірвання договору купівлі-продажу від 08.10.2024р., визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.12.2024р. та повернення об`єкта приватизації у державну власність

Суддя Проскурняк О.Г.
Секретар судового засідання Гончар А.Ю.

Представники сторін:
Від позивача - Сопко С.П.
Від відповідачів - не з`явились.

СУТЬ СПОРУ: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулось до Господарського суду Чернівецької області із позовом до відповідача 1. ОСОБА_1 та 2. ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу від 08.10.2024р., визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.12.2024р. та повернення об`єкта приватизації у державну власність.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що між Регіональним відділенням ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, як Продавцем, та ОСОБА_1 , як Покупцем, укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації, згідно умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю об`єкт малої приватизації - окремого майна - нежитлову будівлю у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м., ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, а покупець зобов`язався прийняти Об`єкт приватизації та виконати визначені в Договорі умови. 
Так, позивач вказує, що Договір обтяжений зобов`язаннями - умовами приватизації, зокрема: відчуження Об`єкта приватизації (його частини) до повного виконання умов Договору, можливо виключно за згодою Продавця в порядку, встановленому Фондом державного майна України.
В подальшому, в ході проведення перевірки виконання умов Договору, позивачем встановлено факт відчуження на користь ОСОБА_2 об`єкта нерухомості - адміністративного будинку літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м. ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 , без погодження органу приватизації, що і стало підставою для звернення із позовом до суду. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 листопада 2025 року, судову справу № 926/3725/25 передано на розгляд судді Проскурняку О.Г.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 26 листопада 2025 року; витребувано у відповідачів докази, що мають значення у справі № 926/3725/25, а саме: належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 10 грудня 2024 року реєстр. № 4756.
Ухвалою суду від 26 листопада 2025 року відкладено підготовче засідання у справі № 926/3725/25 на 29 грудня 2025 року; зобов`язано управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області надіслати на поштову адресу Господарського суду Чернівецької області у паперовій формі інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - ОСОБА_2 .
16 грудня 2025 року від управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області надійшов лист з відомостями про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - Павел Маргарити Мірчівни.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 29 грудня 2025 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; відкладено підготовче засідання у справі № 926/3725/25 на 19 січня 2026 року.
Ухвалою суду від 12 січня 2026 року підготовче засідання у справі № 926/3725/25 призначити на 02 лютого 2026 року.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 02 лютого 2026 року відкладено підготовче засідання у справі № 926/3725/25 на 15:00 09 березня 2026 року; витребувано у приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лосік Інни Володимирівни докази, що мають значення у справі.
Ухвалою суду від 03 березня 2026 року призначено підготовче засідання по справі на 09 березня 2026 року.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 09 березня 2026 року закрито підготовче провадження у справі № 926/3725/25; призначено справу до розгляду по суті на 31 березня 2026 року.
Ухвалою суду від 31 березня 2026 року в судовому засіданні оголошено перерву до 04 травня 2026 року. 
В судовому засіданні 04 травня 2026 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов. 
Відповідачі явку належних представників в судове засідання вкотре не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, своїм правом на подання відзиву на позов не скористались, хоча були належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання. 
В силу приписів частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Згідно частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Суд зазначає, що у зв`язку з відсутністю у відповідачів зареєстрованого електронного кабінету, ухвали по справі № 926/3725/25 з повідомленням про дату, час і місце судового засідання надсилались на адресу відповідачів, що міститься в Єдиному державному демографічному реєстрі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.
До суду повернулися без вручення адресовані відповідачу 2 - ОСОБА_2 поштові відправлення з ухвалами суду. Разом з тим, в матеріалах справи містяться докази вручення ухвал відповідачу 1 - ОСОБА_1 .
Виходячи зі змісту статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, суд дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2020 року у справі № 904/2584/19.
Разом з тим, суд, додатково в порядку статей 120-122 ГПК України, повідомляв відповідачів про дату, час і місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Господарського суду Чернівецької області. 
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відтак, нез`явлення відповідачів у судове засідання та неподання відзиву на позов не перешкоджає вирішенню спору по суті за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у судовому засіданні 04 травня 2026 року за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.
В порядку статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.
На виконання вимог статті 223 Господарського процесуального кодексу України, складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як вбачається зі змісту статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Так, 08 жовтня 2024 року між Регіональним відділенням ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (далі-Продавець) та ОСОБА_1 (далі - Покупець) укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - окремого майна - нежитлової будівлі у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м., ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1, який перебуває на балансі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за результатами електронного аукціону без умов. 
Зазначений договір нотаріально посвідчений 08.10.2024р. приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області Хоміцькою М.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1994. 
Відповідно до пункту 1.1. укладеного Договору, Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю об`єкт малої приватизації - окремого майна - нежитлову будівлю у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м., ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 (вісімнадцять літера «А»), який перебуває на балансі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (код за ЄДРПОУ 40329345) (далі - Об`єкт приватизації), а покупець зобов`язується прийняти Об`єкт приватизації, виконати визначені в Договорі умови. 
Покупець сплатив у повному обсязі ціну продажу Об`єкта приватизації, визначену за результатами електронного аукціону, яка становить: 3120007,20 гривень (три мільйони сто двадцять тисяч сім гривень 20 копійок), у тому числі ПДВ - 520001,20 гривень (п`ятсот двадцять тисяч одна гривня 20 копійок). 
Об`єкт приватизації належить Державі Україна, в особі Пенсійного фонду України (код за ЄДРПОУ 00035323), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав, виданою Хоміцькою Н.Г., приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області 08 жовтня 2024 року, згідно якої право власності на нежитлову будівлю зареєстровано в Державному реєстрі речових прав Товарницькою А.А., державним реєстратором Чернівецької міської ради Чернівецької області 30 листопада 2017 року, номер відомостей про речове право 23764598, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1428850973245. 
Об`єкт приватизації перебуває на праві оперативного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (код за ЄДРПОУ 40329345) Право оперативного управління зареєстровано в Державному реєстрі речових прав за № 23764834 30 листопада 2017 року.
Пунктом 2.1. Договору встановлено, що право власності на Об`єкт приватизації у Покупця виникає з дня його державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав, яка здійснюється одночасно з підписанням, нотаріальним посвідченням цього Договору та підписання акта приймання-передачі Об`єкта приватизації. 
Розділом 3 укладеного Договору унормовано, що Передача об`єкта приватизації Покупцю здійснюється Продавцем в день укладення цього Договору. 
Передача об`єкта приватизації Продавцем і прийняття його Покупцем засвідчується актом приймання-передачі, який підписується Сторонами та скріплюється їх печатками (за наявності). 
Як вбачається із матеріалів справи, об`єкт приватизації переданий органом приватизації Покупцю за актом приймання-передачі від 08 жовтня 2024 року. 
Спеціальним Законом України, що регулює правовідносини сторін в процесі приватизації, у тому числі регулює порядок укладання договорів купівлі-продажу майна в процесі приватизації, визначає зобов`язання сторін за такими договорами, наслідки порушення зобов`язань, та підлягає застосуванню у даних правовідносинах є Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна".
Відповідно до положень частини 2 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", з моменту переходу права власності на об`єкт приватизації покупець, який придбав об`єкт приватизації, зобов`язаний виконувати всі умови договору купівлі-продажу об`єкта приватизації. 
Пунктом 4.1. Договору визначено, що кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим Договором, не перешкоджати іншій Стороні у виконанні її обов`язків і має право вимагати від іншої Сторони виконання належним чином її обов`язків, передбачених умовами Договору. 
Відповідно до розділу 5 Договору, сторони погодили окрім іншого наступні обов`язки покупця: відчуження Об`єкта приватизації (його частини) до повного виконання умов Договору, можливо виключно за згодою Продавця в порядку, встановленому Фондом державного майна України; зобов`язання, визначені в цьому Договорі, зберігають свою дію для осіб, які придбавають Об`єкт приватизації у разі його подальшого відчуження протягом строку дії таких зобов`язань; у разі подальшого відчуження Об`єкту приватизації до нового власника переходять зобов`язання, передбачені Договором і не виконані на дату такого відчуження; у разі подальшого відчуження приватизованого об`єкта новий власник у двотижневий строк з дня переходу до нього права власності на такий об`єкт зобов`язаний подати Продавцю копії документів, що підтверджують перехід до нього права власності.
Згідно пункту 6.1. Договору, продавець зобов`язаний, окрім іншого, здійснювати контроль за виконанням умов цього Договору в порядку, встановленому законодавством України; зняти договір купівлі-продажу з контролю у разі повного виконання умов договору, що підтверджує відповідний орган приватизації шляхом затвердження акта підсумкової перевірки відповідно до Порядку здійснення контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 18.10.2018 №1327; розглядати питання щодо надання згоди на відчуження Об`єкту приватизації (його частин) в порядку, визначеному Фондом державного майна України. 
Пунктом 5.3. Договору встановлено, що строк виконання зобов`язань, визначених у Договорі, щодо яких не встановлений строк їх виконання, не перевищує п`яти років. 
Частинами 1-5 статті 27 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" унормовано, що контроль за виконанням умов договору купівлі-продажу, укладеного з переможцем аукціону, та викупу об`єктів приватизації здійснює орган приватизації.
Порядок здійснення контролю за виконанням зобов`язань, визначених у договорі купівлі-продажу, затверджує Фонд державного майна України.
Строк виконання зобов`язань, визначених у договорі купівлі-продажу, крім мобілізаційних завдань, не повинен перевищувати п`яти років, за винятком тих, для яких Фондом державного майна України за поданням аукціонної комісії може бути встановлено інший строк виконання зобов`язань.
Зобов`язання, визначені у договорі купівлі-продажу, зберігають свою дію для осіб, які придбавають об`єкт у разі його подальшого відчуження протягом строку дії таких зобов`язань.
Відчуження об`єкта приватизації (його частини) або нерухомого майна господарського товариства, якщо об`єктом приватизації є пакет акцій (часток) такого товариства, до повного виконання умов договору купівлі-продажу можливо виключно за згодою органу приватизації, який здійснює контроль за їх виконанням. Порядок надання згоди органами приватизації встановлюється Фондом державного майна України.
Відтак, сторони погодили, що до повного виконання умов договору, право розпорядження об`єктом приватизації у Покупця обмежене у вигляді необхідності отримання попередньої згоди органу приватизації на відчуження. 
Наказом Фонду державного майна України № 1330 від 18 жовтня 2018 року затверджено Порядок надання органами приватизації згоди на подальше відчуження, передачу в заставу або внесення до статутного капіталу господарського товариства об`єктів приватизації, обтяжених зобов`язаннями їх власників перед державою (територіальною громадою), який зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 1342/32794 від 27 листопада 2018 року.
Вказаний Порядок є спеціальним нормативно-правовим документом, який регулює відносини між органом приватизації, що здійснює контроль за виконанням зобов`язань власником об`єкта приватизації, взятих ним за договором купівлі-продажу, власником об`єкта приватизації та претендентом на придбання цього об`єкта під час його подальшого відчуження, передачі в заставу або внесення об`єкта приватизації до статутного капіталу господарського товариства у період дії умов договору купівлі-продажу. 
Відповідно до пункту 1 розділу 2 Порядку для отримання згоди на відчуження об`єкта приватизації власник і претендент подають до органу приватизації, який здійснює контроль за виконанням зобов`язань, визначених відповідним договором купівлі-продажу заяву, підписану власником і претендентом з вичерпним переліком додатків. 
Згідно пункту 6 розділу 2 Порядку, орган приватизації здійснює погодження подальшого відчуження об`єкта за таких умов: повного розрахунку власника з органом приватизації за об`єкт приватизації; виконання власником рішень судів щодо санкцій, передбачених чинним законодавством та умовами договору купівлі-продажу за порушення цих умов (у разі їх наявності); забезпечення правонаступництва претендентом згідно з умовами проекту договору подальшого відчуження всіх прав та зобов`язань власника, передбачених договором купівлі-продажу; узяття претендентом на себе всіх невиконаних власником зобов`язань, визначених договором купівлі-продажу; відповідності претендента вимогам до покупця, встановленим статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна"; відповідності кредитора фінансування вимогам до покупців об`єктів приватизації, встановленим статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (у разі його залучення); наявності дозволу на концентрацію Антимонопольного комітету України (у разі необхідності його отримання згідно з Законом України "Про захист економічної конкуренції"). 
Відповідно до пункту 8 розділу 2 Порядку, погодження подальшого відчуження об`єкта орган приватизації здійснює шляхом накладання на договір подальшого відчуження поряд з підписами сторін договору резолюції "Погоджено" за підписом уповноваженої посадової особи органу приватизації відповідно до розподілу функціональних обов`язків, засвідченим печаткою.
Суд зазначає, що правовідносин, пов`язані з приватизацією державного майна, мають публічно-правовий елемент, а тому встановлені Законом та Договором обмеження щодо розпорядження об`єктом приватизації спрямовані на забезпечення контролю держави за належним виконанням покупцем прийнятих на себе приватизаційних зобов`язань. 
Матеріали справи не містять доказів надання покупцю - ОСОБА_1 погодження в установленому порядку подальшого відчуження об`єкта приватизації.
Разом з тим, відповідно до умов Договору та Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" повне виконання умов Договору підтверджується актом підсумкової перевірки та його затвердженням, а також зняттям договору купівлі-продажу з контролю. 
Матеріали справи не містять доказів повного виконання умов Договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації від 008 жовтня 2024 року. 
Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На виконання вимог абз. 27 пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про Фонд державного майна України", статей 7, 27 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", Порядку здійснення контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації органами приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 1327 від 18 жовтня 2018 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2018 року за № 1349/32801, Фонд державного майна України та його регіональні відділення здійснюють контроль за виконанням умов договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації.
Так, 01 травня 2025 року Регіональне відділення ФДМУ листом № 01-121-00933 повідомило ОСОБА_1 про проведення перевірки виконання умов договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2024 року та просило надати інформацію щодо стану виконання договірних зобов`язань. 
В ході вказаного контрольного заходу, Регіональним відділенням ФДМУ з`ясовано, що 10 грудня 2024 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 125,6 кв.м., у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 . 
Підставою для державної реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомості є договір купівлі-продажу від 10 грудня 2024 року.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 10 грудня 2024 року, ОСОБА_1 (надалі - Продавець) продала, а ОСОБА_2 (надалі - Покупець) купила нежитлову будівлю, загальною площею 125,60 кв.м., адміністративний будинок літ. "А-ІІ"., ганок літ. "а", вимощення І, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 
Пунктом 3 вказаного Договору унормовано, що продаж вчинено за 1 269 162 гривні, які Продавець отримала від Представника Покупця повністю до підписання цього договору, з дотримання вимог чинного законодавства. 
Отже, судом встановлено, що 10 грудня 2024 року відповідачем 1 - ОСОБА_1 відчужено на користь відповідача 2 - ОСОБА_2 нежитлову будівлю, загальною площею 125,60 кв.м., адміністративний будинок літ. "А-ІІ"., ганок літ. "а", вимощення І, що знаходиться в АДРЕСА_1 за договірною ціною 1 269 162,00 грн. 
Разом з тим, судом встановлено відсутність доказів отримання відповідачем 1 - ОСОБА_1 попередньої згоди органу приватизації на відчуження майна, а також відсутність доказів повного виконання умов договору купівлі-продажу (акт підсумкової перевірки та його затвердження, докази зняття договору купівлі-продажу з контролю).
Відтак, відчужуючи 10 грудня 2024 року нежитлову будівлю за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі, ОСОБА_1 істотно порушила умови укладеного договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - окремого майна - нежитлової будівлі у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м., ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за результатами електронного аукціону без умов від 08 жовтня 2024 року. 
Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору (пункт 1 частини 1 статті 611 ЦК України).
Положеннями статті 651 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Згідно пункту 7.1. розділу 7 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання умов цього Договору Покупець несе відповідальність встановлену цим Договором та законодавством України.
Пунктом 9.2. Договору купівлі купівлі-продажу об`єкта малої приватизації за результатами електронного аукціону без умов від 08 жовтня 2024 року унормовано, що Договір може бути розірваний на вимогу однієї із Сторін, в тому числі за рішенням суду, в разі невиконання іншою Стороною зобов`язань, передбачених цим Договором, у визначені строки. 
Відповідно до пункту 9.3. вказаного Договору, виключними умовами для розірвання Договору Об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством та Договором, є серед іншого: невиконання умов продажу Об`єкта приватизації і зобов`язань Покупця, визначених умовами договору, в установлений Договором строк. 
Пунктом 3 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачено, що виключними умовами для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством, зокрема, є невиконання умов продажу об`єкта і зобов`язань покупця, визначених договором купівлі-продажу, в установлений таким договором строк; продаж або в інший спосіб відчуження покупцем приватизованого об`єкта (його частини) або нерухомого майна господарського товариства, якщо об`єктом приватизації є пакет акцій (часток) такого товариства, особам, визначеним частиною другою статті 8 цього Закону, протягом виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу. 
Згідно частини 9 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано, у тому числі за рішенням суду, в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки або визнано недійсним за рішенням суду.
Оцінюючи характер допущеного порушення у сукупності з наведеними обставинами, суд дійшов висновку, що відчуження Покупцем об`єкта приватизації без згоди органу приватизації є істотним порушенням умов Договору, оскільки: прямо суперечить умовам Договору та вимогам Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна"; унеможливлює здійснення органом приватизації контролю за виконанням приватизаційних зобов`язань; порушує публічний інтерес держави у сфері приватизації державного майна; позбавляє Продавця того результату та правового механізму контролю, на які він обґрунтовано розраховував при укладенні Договору.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на встановлені судом обставини істотного порушення Договору покупцем, суд вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню вимоги Регіональним відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях про розірвання договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - окремого майна - нежитлової будівлі від 08 жовтня 2024 року.
Стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 10 грудня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд вказує наступне.
Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.
За змістом частин 1-4 статті 202 Цивільного кодексу України, правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , об`єкт нерухомого майна перебував під дією обмежень, встановлених Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та умовами Договору купівлі-продажу об`єкта приватизації від 08 жовтня 2024 року.
Суд враховує, що обмеження щодо відчуження об`єкта приватизації мають законодавчо визначений характер та спрямовані на забезпечення публічного інтересу держави у сфері приватизації державного майна. Відтак особа, яка набуває у власність нерухоме майно, що раніше було об`єктом приватизації, повинна проявляти розумну обачність та перевіряти наявність установлених законом обмежень щодо розпорядження таким майном у Продавця.
Так, на переконання суду, ОСОБА_2 , набуваючи спірне майно, могла та повинна була перевірити правовий режим об`єкта, у тому числі походження права власності продавця та наявність обмежень, встановлених законодавством про приватизацію. Сам факт набуття майна невдовзі після приватизації об`єкта свідчив про необхідність перевірки дотримання спеціального порядку його відчуження.
Таким чином, суд приходить до висновку, що укладення оспорюваного правочину відбулося з порушенням норм чинного законодавства та без належних на те повноважень у продавця та порушенням добросовісності відповідача, а тому вказаний договір не відповідає вимогам законодавства, тому данні правочини підлягають визнанню недійсними.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 10 грудня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є правомірними та такими, що підлягають задоволенню. 
Стосовно витребування майна з чужого володіння.
Внаслідок розірвання Договору купівлі-продажу об`єкта приватизації від 08 жовтня 2024 року, право Покупця ( ОСОБА_1 ) на спірний об`єкт припинилося, а майно підлягає поверненню у державну власність. Разом із тим на момент вирішення спору спірне майно перебуває у володінні відповідача 2 - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2024 року, який визнано судом недійсним.
Суд зазначає, що відповідно до статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є двостороння реституція між сторонами такого правочину. Водночас реституція застосовується виключно між сторонами недійсного правочину та не може бути самостійною підставою для повернення майна особі, яка стороною такого правочину не була.
Оскільки Регіональне відділення Фонду державного майна України не є стороною договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами, належним способом захисту права державної власності у даному випадку є витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації від 08 жовтня 2024 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 грудня 2024 року та відсутності правових підстав набуття та володіння 
спірним майном у ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що спірне майно (нежитлові будівлі у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м., ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1) перебуває у незаконному володінні останнього набувача та підлягає витребуванню на користь держави, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях.
Відносини, пов`язані з поверненням у державну (комунальну) власність об`єкта приватизації, відчуженого за результатами його продажу на аукціоні або шляхом викупу, у разі розірвання договору купівлі-продажу цього об`єкта за згодою сторін, за рішенням суду у зв`язку з невиконанням умов договору або визнанням його судом недійсним регулюються Порядком повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого наказом Фонду державного майна України №1331 від 18.10.2018р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.11.2018р. за № 1338/32790.
Так, згідно пункту 1 Розділу IV вказаного Порядку, повернення у державну (комунальну) власність об`єкта приватизації у примусовому порядку поширюється на випадки розірвання договору купівлі-продажу за рішенням суду у зв`язку з невиконанням умов договору купівлі-продажу або визнанням його судом недійсним.
Разом з тим, суд звертає увагу сторін, що згідно положень Розділу VI Порядку, після повернення об`єкта приватизації у державну (комунальну) власність орган приватизації приймає рішення про повторний продаж такого об`єкта у порядку, визначеному Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".
Повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу або визнання його судом недійсним з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно із Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та/або договором купівлі-продажу), протягом 5 робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації.
Стосовно необхідності проведення двосторонньої реституції, як наслідку визнання недійсним Договору.
Згідно частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України).
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя цієї ж статті).
У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.
При цьому ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.
За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі N 909/968/16).
Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo antey фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).
Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 18 вересня 2024 року Великої Палати Верховного Суду в рамках справи № 918/1043/21.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала правильність своїх висновків про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину
Разом з тим, у такій категорії справ суд, задовольняючи вимогу про визнання недійсним правочину, має також присудити стягнути з відповідача 1 на користь відповідача 2 одержаних за правочином коштів (повернути передане нею майно). Таке стягнення не є задоволенням окремої позовної вимоги, а є необхідним наслідком визнання недійсним правочину та задоволення вимоги про застосування реституції. 
Інше тлумачення статті 216 ЦК України, за якого відповідач має заявити вимогу про повернення йому переданого за недійсним правочином, покладатиме на відповідача непропорційний тягар у вигляді позбавлення його майна без повернення / відшкодування всього, що інша сторона одержала на виконання недійсного правочину.
Також підхід, сформульований Великою Палатою Верховного Суду в пунктах 72 та 81.2 постанови від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, створює низку серйозних процесуальних проблем, оскільки відповідач у такій категорії справ, щоб домогтися двосторонньої реституції, має заявляти зустрічний позов або звертатись з окремим позовом.
Однак такий "зустрічний" позов у цьому випадку суперечитиме суті категорії зустрічного позову, який за змістом частини другої статті 180 ГПК України приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Натомість у цьому разі "зустрічним" буде позов, спрямований не на противагу основному, а навпаки - його задоволення буде можливим тільки у випадку задоволення первісного. Якщо ж відповідач має заявити окремий позов, без відповіді залишається питання, чому цей позов не може бути заявлений у цій же справі, адже він однозначно пов`язаний з її розглядом. Це повертатиме суди до необхідності розгляду вказаного позову як зустрічного, яким він не є.
Розгляд вимоги відповідача в наступному окремому позові також невиправдано поставить його у становище, коли він вже зобов`язаний за судовим рішенням повернути майно, однак позивач у первинній справі, хоч і має в силу закону обов`язок так само здійснити повернення одержаного ним за правочином, однак такий обов`язок не забезпечений примусом держави і може бути не виконаний без окремого судового рішення.
Окрім того, цей підхід не враховує принципу процесуальної економії, оскільки орієнтує відповідачів у такій категорії справ на те, що їм належить ініціювати окреме провадження для розгляду їх вимоги, яка ґрунтуватиметься на обставинах, вже встановлених у розглянутій справі.
Отже, вказане дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.
Відтак, оскільки судом встановлено обставини виконання сторонами Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 125,6 кв.м., у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ ганок літ. а, вимощення І за адресою: Чернівецька обл., Чернівецький р-н, м. Сторожинець, вул. Хмельницького Б., 18А від 10 грудня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (передачу майна у власність відповідача 2 та сплату на користь відповідача 1 - 1 269 162,00 грн його ціни) та не встановлено обставин, які б унеможливлювали двосторонню реституцію, а сторони про них не стверджували, суд дійшов висновку про те, що, задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, а відтак повернення проданого майна, суд також повинен повернути від відповідача 1 на користь відповідача 2 грошові кошти на загальну суму 1 269 162,00 грн. Тобто застосувати двосторонню реституцію як необхідний наслідок визнання недійсним Договору.
Крім цього, суд звертає увагу сторін на наступне.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду. Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов висновку позов задовольнити.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно положень пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, згідно частини 9 статті 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Тому, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 42 284,89 грн слід покласти на відповідача 1 - ОСОБА_1 , неправильні дії якої призвели до звернення із позовом до суду.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 194, 219, 222 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.
2. Розірвати договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - окремого майна - нежитлової будівлі у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м., ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 від 08 жовтня 2024 року, укладений між Регіональним відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях та ОСОБА_1 .
3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 125,6 кв.м., у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 від 10 грудня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
4. Витребувати з чужого володіння ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (76019, м. Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 48, код ЄДРПОУ 42891875) нежитлові будівлі у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ загальною площею 125,6 кв.м., ганок літ. а, вимощення І за адресою: АДРЕСА_1 та передати за актом приймання-передачі відповідно до Порядку повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого наказом Фонду державного майна України №1331 від 18.10.2018р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.11.2018р. за № 1338/32790.
5. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (76019, м. Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 48, код ЄДРПОУ 42891875; реквізити: Регіональне відділення ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, код 42891875, Банк отримувача - Державна казначейська служба України м. Київ, р/р UA398201720343110003000142097, МФО 820172) 42 284,89 грн - судового збору.
6. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 269 162,00 грн, отриманих за Договорами купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 125,6 кв.м., у складі: адміністративний будинок літ. А-ІІ ганок літ. а, вимощення І за адресою: Чернівецька обл., Чернівецький р-н, м. Сторожинець, вул. Хмельницького Б., 18А від 10 грудня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в порядку двосторонньої реституції. 

Повний текст рішення складено та підписано - 12 травня 2026 року. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя О.Г. Проскурняк