КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 363/3454/23 Головуючий у суді І інстанції Лукач О.П.
Провадження № 22-ц/824/2425/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справуза апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та розподіл боргу подружжя,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позов обґрунтувала тим, що із 30 квітня 2016 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
03 травня 2023 року шлюбні відносини між сторони фактично припинилися, а 13 липня 2023 року шлюб було розірвано рішенням суду.
За час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність майно (дохід від підприємницької діяльності та транспортний засіб), яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжята поділити яке наразі не вбачається за можливе.
ОСОБА_2 з урахуванням поданої 13 березня 2024 року заяви про збільшення позовних вимог просила суд:
1) визнати спільною сумісної власністю подружжя таке майно:
дохід ОСОБА_1 , отриманий ним як фізичною особою-підприємцем за період з 01 січня 2022 року до 02 травня 2023 року; 
автомобіль KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_1 ;
2) в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на її користь:
1/2 частину доходу відповідача, отриманого ним як фізичною особою-підприємцем за період з 01 січня 2022 року до 02 травня 2023 року, в сумі 1 527 415,84 грн;
1/2 частину ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_1 , в сумі 231 500 грн.
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та розподіл боргу подружжя.
Посилався на те, що після розірвання шлюбу в судовому порядку вони з позивачкою не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного сумісного майна у вигляді іншого транспортного засобу та боргу за розпискою.
ОСОБА_1 просив суд в порядку поділу майна подружжя:
1) визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;
2) стягнути з ОСОБА_2 на його користь 63 593 грн в якості половини вартості зазначеного автомобіля;
3) стягнути з ОСОБА_2 на його користь 200 000 грн в якості половини суми, отриманої у борг під час спільного подружнього життя.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року позов  ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_1 , у розмірі 231 500 грн. 
У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу PEUGEOT 207, державний номерний знак НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 63 593 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 200 000 грн, що становить 1/2 частки боргу, отриманого під час спільного проживання подружжя.
З урахуванням виправленої ухвалою суду від 15 серпня 2025 року арифметичної помилки стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 369,66 грн.
Суд першої інстанції, встановивши, що під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі ними набуто у власність два автомобілі, а саме PEUGEOT 207, державний номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований та перебуває у користуванні ОСОБА_2 , та KIA Sportage, 2015 року випуску, який придбано за кошти, отримані подружжям у борг від ОСОБА_4 , і вказаний автомобіль відчужений ОСОБА_1 іншій особі без згоди дружини та не в інтересах сім`ї за ціною, яка не відповідає ринкової вартості вказаного транспортного засобу, дійшов висновку, що вказані транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках та стягнув з ОСОБА_1 на корись ОСОБА_2 половину ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 половину вартості автомобіля PEUGEOT 207, залишивши його у власності позивачки.
Визначаючи вартість автомобіля KIA Sportage, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка надала інформаційно-консультаційну довідку ТОВ «Галтекс Плюс», відповідно до якої станом на 18 жовтня 2023 року ймовірна ринкова вартість об`єкта дослідження на території України, а саме колісного транспортного засобу: марка/модель - КІА Sportage, тип - загальний легковий універсал, ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_5 , чорного кольору, 2015 року випуску, об`єм двигуна - 2359 см3, складає 463 000 грн.
При цьому суд вважав слушними доводи ОСОБА_2 про заниження ОСОБА_1 вартості цього транспортного засобу під час його продажу, оскільки автомобіль було придбано у лютому 2023 року за 400 000 грн, а через три місяці його продано за 100 000 грн. Посилання ОСОБА_1 на необхідність проведення ремонтних робіт автомобіля на суму 611 162,81 грн суд визнав непереконливим, оскільки ця сума перевищує суму коштів, за які його було придбано трьома місяцями раніше.
Ні на стадії підготовчого провадження, ні під час розгляду справи по суті ОСОБА_5 та/або його представник не заявляли клопотання про призначення експертизи для визначення вартості спірного транспортного засобу, помилково вважаючи, що ринкова вартість на момент продажу автомобіля матиме перевагу, що не узгоджується із висновками Верховного Суду.
Аргументи ОСОБА_1 та його представника про те, що вартість транспортного засобу KIA Sportage, визначена оцінювачем на підставі інформаційно-консультаційної довідки вих. № GP231018-001 від 18 жовтня 2023 року, є ймовірною ринковою вартістю, суд також відхилив, оскільки у цій справі предметом дослідження є висновки про оцінку майна, складені й підписані оцінювачем, який проводив оцінку з урахуванням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і скріплені печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, та були здійснені на підставі договору з ОСОБА_2 для визначення ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом.
Отже, виходячи із вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на грошову компенсацію половини вартості транспортного засобу - автомобіля KIA Sportage у розмірі231 500 грн.
Водночас, оскільки отримані у позику від ОСОБА_4 за розпискою від 06 лютого 2023 рокукошти були витрачені в інтересах сім`ї на придбання автомобіля KIA Sportage, а борг подружжя сторін у розмірі 400 000 грн ОСОБА_1 повернуто у строк, обумовлений розпискою, та після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про задоволення зворотної вимоги (регрес) ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 200 000 грн, як половини суми, отриманої в борг під час спільного подружнього життя.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини доходу, отриманого ним як фізичною особою-підприємцем за період з 01 січня 2022 року до 02 травня 2023 року в сумі 1 527 415,84 грн, районний суд виходив з того, що вказані кошти включають в себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але й кошти, які включають в себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. Доказів, з яких можливо було б встановити чистий дохід, отриманий ФОП ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності за заявлений період, ОСОБА_2 до суду не подано та не доведено факту використання цих коштів ОСОБА_1 у власних інтересах, оскільки у заявлений період сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та здійснювали спільні витрати, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для стягнення таких коштів на її користь.
11 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Каращук Ю.І. подав до суду заяву про стягнення понесених судових витрат, у якій просив ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 50 000 грн, долучивши до вказаної заяви відповідні докази.
Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2025 року вказану заяву задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.
У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції врахував критерії реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру і необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, у тому числі безпідставне подання адвокатом Каращуком Ю.І. заяви про відвід головуючого судді у справі, який ухвалою суду від 07 серпня 2023 року визнано необґрунтованим, а ухвалою суду від 09 серпня 2023 року залишений без задоволення, подання адвокатом клопотань про результати розгляду питання щодо прийняття зустрічного позову до призначеної дати підготовчого судового засідання, у якому мало вирішуватися це питання відповідно до ЦПК України, повторне подання заяви про виклик свідка, яку судом було задоволено раніше, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 до суми 25 000 грн, оскільки такий розмір витрат на правничу допомогу є об`єктивним та співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).
Не погодившись з вищевказаними судовими рішеннями сторони через своїх представників оскаржили їх в апеляційному порядку.
ОСОБА_1 не погоджується із основним рішенням суду від 08 серпня 2025 рокулише в частині задоволення вимоги про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 компенсації ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу КІА Sportage, 2015 року випуску у розмірі 231 500 грн, а іншій частині це рішення не оскаржується ним.
Вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування обставини справи, дослідження наявних доказів, а також їх неналежної об`єктивної оцінки.
Зазначає, що автомобіль КІА Sportage був придбаний сторонами 08 лютого 2023 року. В подальшому, у зв`язку з поломкою та необхідністю капітального ремонту даного автомобіля, що значно перевищує його вартість та є економічно недоцільним, відповідач вирішив його продати.
З метою визначення ринкової вартості автомобіля у тому стані, в якому він був після поломки на час продажу, 01 травня 2023 року відповідач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_6 , який здійснив огляд автомобіля та з урахуванням калькуляції, наданої СТО ТОВ «ЕАС», вказав його дійсну ціну відповідно до технічного стану. Після цього відповідач зміг продати зазначений автомобіль за 100 000 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу № 8045/2023/3835073 транспортного засобу від 23 травня 2023 року.
У зв`язку з наявністю між сторонами судового спору щодо автомобіля КІА Sportage, у ОСОБА_1 виникла необхідність подачі до суду доказів реальної вартості даного автомобіля, тому він знову звернувся до ФОП ОСОБА_6 з метою отримання письмових доказів. ФОП ОСОБА_6 надав довідку № 9981 про визначення ринкової вартості КІА Sportage, державний номер НОМЕР_6 , станом на 01 травня 2023 року, яка відповідно становила 96 258,71 грн з урахуванням калькуляції, наданої СТО ТОВ «ЕАС».
Позивачка не спростувала належними засобами доказування дійсність поломки спірного автомобіля КІА Sportage, що призвело до значного зниження його ціни, та доказів протилежного суду не надала.
Таким чином, на думку відповідача, дійсна вартість автомобіля КІА Sportage підтверджена належними і допустимими доказами, які стороною позивачки не спростовані, а судом не визнані недійсними чи не допустимими, тому суд першої інстанції безпідставно залишив їх поза увагою та не врахував під час визначення розміру компенсації.
Водночас застосування ринкової вартість схожого за характеристиками майна на час розгляду справи за наявності підтвердження дійсної вартості спірного автомобіля відповідач вважає неправомірним.
Згідно інформаційно-консультаційної довідки ТОВ «Галтекс Плюс» № GP231018-001 від 18 жовтня 2023 року, що не є експертним дослідженням, наданої позивачкою, ймовірна вартість схожого за характеристиками автомобіля становить 463 000 грн. Наголошує, що саме ймовірна, а не точна вартість, адже особистого огляду даного автомобіля оцінювачем не проводилось, не враховані всі його дефекти, поломки та несправності, що безпосередньо впливають на його вартість.
Натомість при безпосередньому огляді автомобіля КІА Sportage оцінювач ФОП ОСОБА_6 особисто оглянув транспортний засіб, встановив наявність та обсяг його несправностей та надав відповідний висновок про дійсну вартість спірного автомобіля, яку слід враховувати при призначенні компенсації.
На думку відповідача, стягнення компенсації ринкової вартості 1/2 частки спірного транспортного засобу КІА Sportage у розмірі 231 500 грн призведе до безпідставного збагачення позивачки, адже він зміг продати спірний автомобіль лише за 100 000 грн, що підтверджено належними доказами, відтак відповідно від цієї ціни і повинен компенсувати їй 1/2 частину, що складає 50 000 грн.
Щодо додаткового рішення від 22 серпня 2025 року, відповідач вказує, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від ОСОБА_2 в порядку статті 137 ЦПК України не надходило, що виключало можливість суду самостійно зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивачки.
Враховуючи факт задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 в повному обсязі, враховуючи складність справи та перелічені фактори, вважає, що витрати на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції підлягають стягненню з позивачки на його користь у повному обсязі в заявленому розмірі 50 000 грн.
ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції: змінити рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу КІА Sportage, зменшивши розмір компенсації із 231 500 грн до 50 000 грн; покласти на ОСОБА_2 понесені нею судові витрати під час розгляду справи у суді першої інстанції, а саме судовий збір та витрати за надання послуг проведення оцінки майна; змінити додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2025 року, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на його користь витрат на професійну правничу допомогу з 25 000 грн до 50 000 грн.
ОСОБА_2 не погоджується із основним рішенням суду від 08 серпня 2025 року, вважаючи його ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм процесуального права, без належного з`ясування обставини справи, що мають значення для справи.
Стверджує, що в оскарженому рішенні судом відображені докази надані сторонами, однак оцінку надано тільки доказам, наданим стороною відповідача, без проведення оцінки доказів, які надані позивачкою.
Так, свідок ОСОБА_4 , який має юридичну освіту, в залі судового засідання підтвердив, що кошти давав особисто ОСОБА_1 без присутності ОСОБА_2 . Судом повністю проігноровано той факт, що свідок ОСОБА_4 не зміг назвати навіть ім`я позивачки, назвавши її ОСОБА_7 , а на питання чому при передачі коштів не була присутня ОСОБА_2 , хоча він як юрист мав її запросити, не зміг відповісти, так само як і не пам`ятав чи в один день було написано розписку та надано кошти. У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 лише припустив, що можливо кошти були на придбання автомобіля, хоча в самій розписі ні підпису позивачки, ні про мету одержання коштів не йдеться, а свідки, які б могли підтвердити факт отримання коштів, теж відсутні. Також свідок має власну зацікавленість, щоб ОСОБА_1 не повертав кошти з доходу ФОП позивачці, бо між ним та відповідачем існували бізнесові відносини, про що свідчать чисельні банківські виписки між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 , згідно яких відповідач перерахував за період з 29 квітня 2021 року по 19 серпня 2021 року кошти в сумі 281 445,26 грн, що на той період складало 10 тис доларів, і такі перекази є впродовж всієї співпраці. Даного факту свідок не заперечував.
Позивачка вважає, що розписка про отримання позики у розмірі 400 000 грн не повинна була братися до уваги судом, адже під час допиту свідка було встановлено його особисту зацікавленість, а вилучення грошових коштів зі спільного бізнесу могло б призвести до його збитковості, так як свідок стверджував, що веде спільний бізнес з ФОП ОСОБА_1 і, знаючи, що ОСОБА_1 перебуває в шлюбі, не отримав згоду дружини.
До матеріалів справи була додана розписка ОСОБА_8 , якому 23 жовтня 2022 року без письмової чи усної згоди дружини, ОСОБА_1 дав у борг 269 911 грн, які ОСОБА_8 повинен був повернути з відсотками до 31 грудня 2022 року в сумі 296 902 грн, половину з яких - 134 955 грн ОСОБА_1 має повернути ОСОБА_2 . Судом першої інстанції проігноровано факт наявності даної розписки та допущено порушення принципів співмірності та пропорційності при розподілі майна, що свідчить про необґрунтованість розподілу, невідповідність інтересам сторін та порушення законних прав позивачки на спільну сумісну власність, набуту під час шлюбу.
Щодо відмови суду у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1/2 частини доходу, отриманого ним як фізичною особою-підприємцем за період з 01 січня 2022 року до 02 травня 2023 року, позивачка зазначає, що вона не претендує на поділ всіх отриманих ФОП ОСОБА_1 коштів, розуміючи, що бізнес потребує вкладень. Позивачка просить повернути їй половину коштів, що складає суму 1 527 415,84 грн, які залишилися після всіх необхідних для ведення бізнесу витрат, навіть менше того, адже згідно витребуваних банківських виписок ФОП сума переведена на особисті картки ОСОБА_1 та знятої готівки складає за вказаний період 3 247 345,96 грн. Даний факт встановлено судом та не потребує доказування, однак судом першої інстанції це повністю проігноровано.
ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
Правом на подання відзивів на апеляційні скарги сторони не скористалася.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Скоромна І.М. підтримали аргументи своєї апеляційної скарги, просили у повному обсязі задовольнити вимоги первісного позову та відмовити в задоволенні вимог зустрічного позову в частині стягнення 1/2 частки боргу, отриманого під час спільного проживання подружжя. Проти доводів апеляційної скарги сторони відповідача заперечували.
ОСОБА_1 та його представник - адвокат Каращук Ю.І. в судовому засіданні підтримали доводи своєї апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги та заперечували проти доводів і вимог апеляційної скарги сторони позивачки.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та їх представників в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача на основне рішення слід залишити без задоволення, на додаткове рішення - задовольнити частково, а апеляційну скаргу позивачки на основне рішення - частково задовольнити з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що із 30 квітня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками спільного сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року у справі № 363/2753/23 шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 7, 8, 71, 72-74, 127, 128-130).
Згідно витягу з реєстру Петрівської територіальної громади від 17 липня 2023 року місце проживання ОСОБА_1 у період з 24 березня 2021 року по 17 липня 2023 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 136).
Сторони у справі не заперечували той факт, що саме із 03 травня 2023 року вони припинили спільне проживання за вказаною адресою (т. 2 а.с. 17, 94).
02 квітня 2021 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 200334000000000010758 про ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , місцезнаходження ФОП: АДРЕСА_2 ; вид економічної діяльності:
10.71 Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання (основний);
10.72 Виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання;
47.24 Роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах;
56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (т. 1 а.с. 13).
Згідно копії виписки з АТ КБ «ПриватБанк» від 14 липня 2023 року клієнт ОСОБА_1 ФОП, ЄДРПОУ НОМЕР_7 , обороти за період 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року по рахунку НОМЕР_8 , вхідний залишок: 14 993,56 грн, дебет: -3 077 001,05 грн, кредит: 3 063 903,69 грн, вихідний залишок: 1 896,20 грн (т. 1 а.с. 111, 137).
Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку - ФОП ОСОБА_1 за 2022 рік ФОП є платником єдиного податку другої групи та його обсяг доходу за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України (згідно з підпунктом 2 пункту 291.4 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України) становить 3 054 831,69 грн, а сума єдиного внеску, яка підлягає сплаті на небюджетні рахунки, за даними звітного (податкового) періоду становить 17 292 грн (т. 1 а.с. 20-22, т. 2 а.с. 181-182).
21 квітня 2024 року Державна податкова служба України, на виконання ухвали суду від 14 жовтня 2024 року, надала інформацію з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми нарахованих/виплачених доходів, нарахованих/перерахованих сум податків податковими агентами на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) та інформацію про суми нарахованих/виплачених доходів, нарахованих/перерахованих сум податків як податковим агентом ОСОБА_1 на користь інших фізичних осіб із зазначенням їх прізвищ, імен, по батькові та РНОКПП за період 1 кв. 2022 року по 4 кв. 2023 року Також надано наявні відомості з інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі - ІКС ДПС) щодо задекларованих доходів ОСОБА_1 за період 2022 року (т. 2 а.с. 175-184).
Додатково повідомлено, що згідно відомостей ІКС ДПС ОСОБА_1 з 01 травня 2021 року по час надання відомостей перебуває на спрощеній системі оподаткування друга група єдиного податку (пункт 296.2 статті 296 Податкового кодексу України). Платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 ПКУ, а також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників. Відповідно до пункту 296.1 статті 296 ПКУ фізичні особи - підприємці - платники єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, ведуть облік у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів.
ПКУ для платників єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, передбачено ведення обліку доходів у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів, без затвердження типової форми, яку можна було б розмістити в приватній частині Електронного кабінету платника.
Згідно рахунків ФОП ОСОБА_1 , а саме виписок по рахункам № НОМЕР_9 та № НОМЕР_8 за період з 01 січня 2022 року по 02 травня 2023 року, які надані суду АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду від 29 жовтня 2024 року про витребування доказів (т. 3 а.с. 37-166, т. 4 а.с. 14-44), встановлено рух коштів із зазначенням фінансових операцій ОСОБА_1 у вказаний період, тобто під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі.
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що 13 липня 2015 року внесено запис про ФОП ОСОБА_2 ,, РНОКПП НОМЕР_10 , місцезнаходження ФОП: АДРЕСА_2 ; вид економічної діяльності: 56.30 Обслуговування напоями (т. 1 а.с. 142-143).
Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_2 за 2018 рік ФОП є платником єдиного податку другої групи та його обсяг доходу за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України (згідно з підпунктом 2 пункту 291.4 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України) становить 707 471,14 грн (т. 1 а.с. 144-145).
Згідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_2 за 2019 рік обсяг доходу ФОП за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України (згідно з підпунктом 2 пункту 291.4 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України) становить 114 402,51 грн (т. 1 а.с. 146).
Сторонами не заперечувалося, що під час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , та що цей транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 91, 109, 110).
08 лютого 2023 року подружжя ОСОБА_10 також придбало транспортний засіб KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_1 , вартістю 400 000 грн.
Із документів, наданих Територіальним сервісним центром № 8045 РСЦ ГСЦ МВС в місті Києві на виконання ухвали суду від 29 жовтня 2024 року про витребування доказів щодо проведення реєстраційних операцій з автомобілем KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_1 (т. 3 а.с. 175-208), встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2023/36456779 08 лютого 2023 року у ТСЦ МВС 8045 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_11 , у власність транспортний засіб: KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, VIN: НОМЕР_5 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 400 000 грн (т. 3 а.с. 189-190).
На підставі заяви ОСОБА_1 за № 1037446026 від 08 лютого 2023 року ТСЦ 8045 здійснено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 176, 179).
У подальшому, після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами та без згоди дружини, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2023/3835073 23 травня 2023 року у ТСЦ МВС 8045 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві Літвинчук М.В. відчужив ОСОБА_12 транспортний засіб: KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, VIN: НОМЕР_5 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію: НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_6 , зареєстрований за продавцем 08 лютого 2023 року підрозділом МВС ТСЦ 8045. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 100 000 грн (т. 2 а.с. 139-140, т. 3 а.с. 202-203).
На підставі заяви ОСОБА_12 за № 13058744256 від 23 травня 2023 року ТСЦ 8045 здійснено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника - ОСОБА_12 (т. 3 а.с. 192-193, 201).
На підтвердження ринкової вартості спірного транспортного засобу ОСОБА_1 та його представником надано суду довідку № 9981 про визначення ринкової вартості КТЗ KIA Sportage, державний номер НОМЕР_6 , дата оцінки 01 травня 2023 року, складений 25 грудня 2023 року (дата завершення оцінки) ФОП ОСОБА_6 , згідно якої ринкова вартість вказаного транспортного засобу складає 96 258,71 грн (т. 2 а.с. 141-163).
Як зазначено у вказаному дослідженні, 01 травня 2023 року до ФОП ОСОБА_6 надійшла заява від ОСОБА_1 про консультацію по автотоварознавчому дослідженню. 
22 грудня 2023 року надійшла заява від ОСОБА_1 про надання довідки про ринкову вартість КТЗ станом на 01 травня 2023 року.
Метою даного автотоварознавчого дослідження є встановлення ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, державний номер НОМЕР_6 , з урахуванням наданої консультації СТО ТОВ «ЕАС».
Вихідні дані КТЗ: КІА Sportage, державний номер: НОМЕР_6 , об`єм двигуна: 2359, рік випуску: 2015, початок експлуатації: 01 жовтня 2015 року, термін експлуатації, років: 8,166666667, колір: чорний, ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 , власник: ОСОБА_1 , адреса власника: Донецька область, м. Єнакієве.
До звіту № 9981 долучено додаток - фотознімки автомобіля КІА Sportage.
Під час дослідження та розрахунку ринкової вартості КТЗ на дату оцінки 01 травня 2023 року у розмірі 96 258,71 грн оцінювачем враховано: ринкову вартість КТЗ згідно маркетингового дослідження у розмірі 469 321,41 грн, ціну нового КТЗ згідно маркетингового дослідження у розмірі 1 443 720,00 грн, а також вартість ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі 258 369,64 грн та вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту у розмірі 352 793,17 грн.
Так, згідно розрахунку № ЕАS 66 від 01 травня 2023 року, складеного ТОВ «ЕАС» за результатом огляду транспортного засобу KIA Sportage, державний номер НОМЕР_6 , до сплати за ремонті роботи підлягає 611 162,81 грн (т. 2 а.с. 156-157). Тобто вартість ремонтних робіт автомобіля станом на 01 травня 2023 року перевищує вартість придбаного сторонами 08 лютого 2023 року автомобіля.
З наданих ОСОБА_2 доказів встановлено, що 18 жовтня 2023 року між ОСОБА_2 (замовник) та ТОВ «Галтекс Плюс» (виконавець) укладено договір № GP231018-001 на проведення оцінки майна, згідно якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по виконанню оцінки майна, а саме: легковий автомобіль KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 (надалі - об?єкт оцінки). Мета оцінки: визначення ринкової вартості об`єкта для поділу майна; визначення вартості об`єкта оцінки виконується станом на 18 жовтня 2023 року; вид вартості, що підлягає визначенню - ринкова вартість; вартість об`єкта оцінки визначається без урахування ПДВ.
Згідно інформаційно-консультаційної довідки вих. № GP231018-001 від 18 жовтня 2023 року, складеної ТОВ «Галтекс Плюс», в ході розрахунку вартості порівняльним підходом виконавець дослідження стверджує, що станом на 18 жовтня 2023 року ймовірна ринкова вартість об`єкта дослідження на території України, а саме колісного транспортного засобу: марка/модель - КІА Sportage, тип - загальний легковий універсал, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): НОМЕР_5 , чорного кольору, 2015 року випуску, об`єм двигуна - 2359 см3 складає 463 000 грн (т. 2 а.с. 35-47, 51-54, 105-117, 121-124).
У письмових пояснень ОСОБА_4 (допитаний судом свідок), адресованих 21 липня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області, він зазначив, що 06 лютого 2022 року надав у борг (позичив) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_12 , виданий органом 8029 05 листопада 2021 року, РНОКПП: НОМЕР_7 ) 400 000 (чотириста тисяч) грн, що складає 10 000 (десять тисяч) доларів США. Дані кошти ОСОБА_1 має повернути до 01 серпня 2023 року. Також йому відомо, що ОСОБА_2 відомо про даний борг, оскільки на час правочину вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 .
До вказаної заяви додано копії паспорта громадянина України ОСОБА_4 та розписки ОСОБА_1 від 06 лютого 2023 року (т. 1, а.с. 100-104).
У вказаний розписці зазначено, що ОСОБА_1 06 лютого 2023 року позичив у ОСОБА_4 кошти в сумі 400 тисяч гривень, що складає 10 тисяч доларів. Зобов`язується повернути до 01 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 104).
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації половини вартості спірного автомобіля
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України).
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.
Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від .3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Колегія суддів зауважує, що одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 4, 5, 22 частини третьої статті 2 ЦПК України).
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Відповідно до підпунктів а, є пункту 1.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (з відповідними змінами), затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), ця Методика застосовується з метою визначення ринкової вартості КТЗ, їх складників у разі відчуження; вартості КТЗ для розв`язання майнових суперечок.
Згідно із пунктом 7.1 Методики оцінка КТЗ здійснюється переважно із застосуванням бази оцінки, яка відповідає ринковій вартості. Ринкова вартість КТЗ ураховує його комплектність, укомплектованість і фактичний технічний стан, строк експлуатації, величину пробігу, умови, у яких він експлуатувався (зберігався), особливості кон`юнктури ринку регіону. Згідно з принципами зміни вартості, попиту та пропозиції значення ринкової вартості є змінною за фактором часу величиною, яка залежить від коливань ринкових цін на КТЗ та його складники.
Основним підходом, який використовується для оцінки КТЗ, є порівняльний підхід. Згідно з ним визначення вартості КТЗ на території України проводиться на підставі їх цін продажу та поточних цін пропозиції до продажу, які зазначені у вітчизняних довідниках. Зазначені ціни є статистично усередненими ціновими даними КТЗ, які були відчужені в Україні згідно з умовами, що відповідають змісту і поняттю "ринкова вартість". Використання зарубіжної довідкової літератури допускається у разі відсутності потрібної інформації у вітчизняних довідниках. Вартість КТЗ, яка наведена в іноземній валюті, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ на дату оцінки. Основним методом у межах порівняльного підходу є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ (пункт 7.2 Методики).
Коригування ринкової вартості КТЗ, отриманої із застосуванням порівняльного підходу, здійснюється за відповідною формулою. Середня ринкова ціна КТЗ - величина, яка визначається статистичними методами, еквівалентна найбільш вірогідній вартості продажу (пропозиції до продажу), сукупності КТЗ визначеної моделі з відповідними строком експлуатації і пробігом на визначений момент часу, у конкретному регіоні чи місцевості з дотриманням вимог, що відповідають поняттю "ринкова вартість" (пункти 7.3, 7.4 Методики).
Зі змісту інформаційно-консультаційної довідки вих. № GP231018-001 від 18 жовтня 2023 року, складеної ТОВ «Галтекс Плюс» за результатом проведеного автотоварознавчого дослідження, вбачається, що оцінювач ОСОБА_13 при визначені ринкової вартості спірного автомобіля у розмірі 463 000 грн застосував порівняльний підхід, використавши відомості щодо цінових пропозицій із продажу подібних автомобілів КІА Sportage, 2015 року випуску, об`ємом бензинового двигуна 2359 см3,на інтернет-сайті «АвтоРіа» із відповідним коригуванням, що відповідає у повній мірі вимогам пункту 7 Методики.
Визначаючи розмір грошової компенсації вартості частки у спільному майні - автомобілі KIA Sportage, 2015 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , яку необхідно стягнути ізОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив із наявного в матеріалах справи висновку автотоварознавчого дослідження станом на 18 жовтня 2023 року, складеного уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності на замовлення позивачки з використанням порівняльного методичного підходу згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, та, встановивши, що сторони придбали вказаний автомобіль 08 лютого 2023 року за 400 000 грн, а відповідач відчужив цей транспортний засіб 23 травня 2023 рокубез відома та згоди позивачки за домовленістю із покупцем за 100 000 грн, яка вочевидь не відповідає його дійсній вартості, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 має право на грошову компенсацію половини саме ринкової вартості автомобіля, що складає 231 500 грн.
Наведене у повній мірі відповідає практиці Верховного Суду, зокрема, наведеній у постанові від 21 вересня 2023 року в справі № 333/3529/19, а також вимогам законності та справедливості.
Відповідач не довів належними засобами доказування, що за три місяці користування спірний автомобіль зменшив у своїй вартості на 300 000 грн, а також не просив суд призначити у справі відповідні експертизи задля встановлення технічного стану і ринкової вартості рухомого майна на час розгляду справи, тому в суду першої інстанції були відсутні підстави не брати до уваги інформаційно-консультаційну довідку за № GP231018-001 від 18 жовтня 2023 року, складену ТОВ «Галтекс Плюс» на замовлення позивачки, з наведених відповідачем підстав.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що дійсна вартість транспортного засобу встановлена довідкою ФОП ОСОБА_6 за № 9981 від 25 грудня 2023 року про визначення ринкової вартості КТЗ КІА Sportage, державний номер НОМЕР_6 , станом на 01 травня 2023 року, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.
З огляду на викладене, доводи відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволених первісних позовних вимог про стягнення грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу KIA Sportage, 2015 року випуску, у розмірі 231 500 грн, а відтак не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права га/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Щодо стягнення з позивачки на користь відповідача половини боргу, отриманого під час шлюбу на придбаванняспірного автомобіля
Згідно з частиною третьою статтею 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна також ураховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог про стягнення з ОСОБА_2 половини суми, отриманої у борг під час спільного подружнього життя, відповідач надав суду власноруч написану розписку від 06 лютого 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_1 06 лютого 2023 року позичив у ОСОБА_4 кошти в сумі 400 000 грн, що складає 10 000 доларів, які зобов`язався повернути до 01 серпня 2023 року, проте жодних фактичних даних, які б свідчили про укладення цього договору позики з відома позивачки та/або в інтересах сім`ї сторін, вказана розписка не містить, а також у ній відсутні відомості про мету отримання відповідачем грошових кошів у борг (т. 1 а.с. 104).
Показами допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_4 зазначені обставини не підлягають доведенню відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним.
Окрім того, зі змісту письмових та усних пояснень ОСОБА_4 вбачається, що вони ґрунтуються на припущеннях, у тому числі і щодо дати отримання коштів у борг (2022 або 2023 рік), і щодо впевненості свідка про обізнаність  ОСОБА_2 про зазначений факт та про надання усної згоди відповідачу на укладення договору позики, і щодо періоду повернення позичених грошових коштів.
Отже, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики від 06 лютого 2023 року у вигляді розписки використані ним за відповідним призначенням, а саме на придбання автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_1 , тобто витрачені в інтересах сім`ї. Сам по собі факт написання зазначеної розписки за два дні до купівлі вказаного транспортного засобу безумовно не свідчить про те, що позика була отримані і витрачена на придбання спірного майна та про обізнаність  ОСОБА_2 про існування такої позики.
У постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц зазначено, що «у справі, яка переглядається, суди встановили правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. З тексту договорів позики вбачається, що стороною договорів є відповідач, який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки боргові розписки не містять. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_2 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано, а відтак висновок суду апеляційної інстанції про те, що унаслідок укладення ОСОБА_2 договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами справи. Покладаючи на відповідачку обов`язок по сплаті частини боргу за договорами позики, суд виходив із того, що відповідачі перебувають у шлюбі, а відтак повинні нести відповідальність перед кредитором спільно. Проте перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13».
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 зауважено, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд акцентував увагу, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18 вказано, що перебування позичальника у шлюбі на час виникнення правовідносин позики, як і обізнаність його подружжя про укладення договору позики, не свідчить про згоду на укладення вказаного правочину саме в інтересах сім`ї та само по собі не є підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що за відсутності належних і допустимих доказів укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів для задоволення потреб сім`ї відсутні підстави для задоволення вимог про визнання за кожним із подружжя по 1/2 частині боргових зобов`язань.
У справі, що переглядається, позивачка згоди на отримання її чоловіком позики не надавала і не є солідарним боржником, в розписці не вказано цільового призначення коштів позики, пов`язаного з інтересами сім`ї, а установлені обставини не підтверджують, що кошти за договорами позики були надані та використані в інтересах сім`ї, що заперечувалось  ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, на підставі наявних в матеріалах справи доказів та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 довів належними і допустимими доказами обставини, які вказують на те, що позичені ним грошові кошти є об`єктом спільної сумісної власності, а борг з їх повернення є спільним боргом подружжя.
Колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_4 , з урахуванням його письмових пояснень від 21 липня 2023 року, та розписка ОСОБА_1 від 06 лютого 2023 року, не можуть бути належними доказами набуття спірного транспортного засобу у власність в інтересах сім`ї саме за позичені кошти зі згоди  ОСОБА_2 .
Вирішуючи спір у цій частині, суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок доведення, що договір позики був укладений ОСОБА_1 не в інтересах сім`ї, лише на ОСОБА_2 та дійшов необґрунтованого висновку, що зобов`язання у вигляді повернення грошових коштів подружжя повинно здійснюватися у солідарному порядку.
Враховуючи вищенаведене, в суду не було підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 200 000 грн, що становить 1/2 частки боргу, отриманого ним під час спільного проживання подружжя.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки половини доходу, отриманого як фізичною особою-підприємцем
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Відповідно до частин першої та другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно з вимогами частин першої, другої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказано, що одним з об`єктів права спільної сумісної власності є доходи, одержані одним з подружжя, у тому числі й від здійснення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, які підлягають поділу між кожним з подружжя. Велика Палата Верховного Суду погодилась з аргументом позивача про те, що презумпцію спільної сумісної власності доходу колишньої дружини від здійснення підприємницької діяльності має спростовувати саме вона. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що при поділі доходу від здійснення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем необхідно враховувати, чи був він використаний проти волі іншого з подружжя та чи використаний в інтересах сім`ї. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою вказані обставини, відмовивши в задоволенні цієї вимоги. Однак якщо колишня дружина використала дохід від здійснення підприємницької діяльності на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховала його, такі кошти слід було б врахувати при поділі.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції враховує, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.
Судом першої інстанції встановлений факт перебування відповідача ОСОБА_1 в статусі фізичної особи-підприємця в період шлюбу та до припинення сімейних стосунків сторін з позивачкою ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 просила суд, зокрема визнати спільною сумісної власністю подружжя сторін дохід ОСОБА_1 , отриманий ним як фізичною особою-підприємцем за період з 01 січня 2022 року до 02 травня 2023 року, та стягнути з відповідача 1/2 частину цього доходу в сумі 1 527 415,84 грн.
Позивачка визначила зазначену суму половини доходу відповідача від здійснення підприємницької діяльності на підставі суми сукупного доходу, вказаного ним у податковій декларації платника єдиного податку - ФОП ОСОБА_1 за 2022 рік (3 054 831,69 грн / 2 = 1 527 415,84 грн).
Разом з тим, заперечуючи проти вказаних вимог позову ОСОБА_2 , відповідач посилався на те, що кошти, які є предметом спору, були витрачені разом з позивачкою в період їх шлюбу та спільного проживання з 01 січня 2022 року до 02 травня 2023 року на потреби сім`ї. ОСОБА_1 вказував, що саме він забезпечував родину, оскільки дружина не працювала, та зароблені від здійснення підприємницької діяльностікошти витрачав виключно на сім`ю.
У процесі розгляду позивачка наведених обставин не спростувала, не надала беззаперечних доказів наявності у відповідача коштів в сумі 3 054 831,69 грн на момент завершення спільного проживання сторін як подружжя (03 травня 2023 року), не підтвердила факт використання відповідачем спірних коштів в особистих цілях (не в інтересах сім`ї) та його обов`язок компенсувати їй витрачені кошти.
Таким чином, ОСОБА_2 не спростувала принцип використання майна в інтересах подружжя (65 СК України), хоча за обставин цієї справи такий обов`язок покладено саме на неї.
Застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах вже було предметом розгляду Верховного Суду, зокрема у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 501/754/17 та від 14 липня 2021 рокуу справі № 761/20105/16-ц.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що сума коштів у розмірі 3 054 831,69 грн включає у себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а й кошти, які включають у себе собівартість виготовлення та реалізації продукції, тобто відображає валовий дохід фізичної особи-підприємця до сплати всіх податків, зборів і платежів.
Водночас позивачка просить стягнути з відповідача виключно половину усіх коштів, які акумулювалися та витрачалися з рахунків відповідача у період їх шлюбних відносин та здійснення ним підприємницької діяльності, у тому числі коштів, які вже витрачені на потреби та в інтересах сім`ї.
Належних доказів, з яких можливо було б встановити чистий дохід ФОП ОСОБА_1 , отриманий від здійснення підприємницької діяльності за заявлений період, ОСОБА_2 не подано і в ході розгляду справи не здобуто, а також не доведено факту використання цих коштів ОСОБА_1 у власних інтересах, оскільки у заявлений період сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та здійснювали спільні витрати, що у свою чергу обумовлює відсутність підстав для стягнення таких коштів на її користь.
За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 не доведено обґрунтованості вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 1 527 415,84 грн в якості 1/2 частки отриманого ОСОБА_1 доходу від підприємницької діяльності за період з 01 січня 2022 року до 02 травня 2023 року, суд першої інстанції, з урахуванням аргументів відповідача та його представника та із посиланням на позицію, висловлену Верховним Судом у постановах від 30 вересня 2021 року у справі № 755/20605/15-ц та від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19, дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Висновки суду у цій справі не суперечать зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.
Наведені в апеляційній скарзі позивачки доводи не спростовують вказаних вище висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і обставин, яким суд надав належну правову оцінку відповідно до вимог статей 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України.
Висновки за результатом розгляду апеляційних скарг сторін
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 200 000 грн, що становить 1/2 частки боргу, отриманого під час спільного проживання подружжя, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 .
В іншій оскаржуваній сторонами частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення
Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 зазначено, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього.
У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17).
Водночас у частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року в частині вирішених зустрічних позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу подружжя, то додаткове рішення цього ж суду від 22 серпня 2025 року, яким вирішено питання щодо розподілу витрат  ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, також слід скасувати та провести новий розподіл зазначених судових витрат у справі.
Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).
Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При цьому частиною першою, другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Метою запровадження такого принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та/або захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. 
Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 15 лютого 2023 року у справі № 567/1508/19.
Судом на підставі долучених до матеріалів справи доказів встановлено і не заперечувалось сторонами, що загальна сума витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката Каращука Ю.І. в суді першої інстанції становить 50 000 грн, а заява про стягнення понесених судових витрат від 11 серпня 2025 року подана із дотриманням вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України.
У даній справі ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 зустрічну вимогу майнового характеру про стягнення 63 593 грн в якості половини вартості автомобіля PEUGEOT 207, державний номерний знак НОМЕР_2 , та200 000 грн в якості половини суми, отриманої у борг під час спільного подружнього життя.
Суд апеляційної інстанції відмовив у стягненні з позивачки на користь відповідача боргу подружжя у розмірі 200 000 грн, тобто зустрічний позов ОСОБА_1 задоволений судами на 24,125451 % від ціни позову у розмірі 263 593 грн.
Отже, з позивачки на користь відповідачапропорційно до розміру задоволених вимог зустрічної позовної заяви підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, а саме 12 062,73 грн понесених витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
Розмір такого стягнення судових витрат відповідає обставинам даної справи та принципу пропорційності задоволення пред`явлених вимог позову, а також завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
Щодо інших понесених сторонами судових витрат, то їх розподіл у зазначеній справі слід теж змінити на виконання вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України та пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України.
З огляду на те, що первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя судом першої інстанції задоволено частково і у вказаній оскаржуваній частині рішення суду підлягає залишенню без змін, з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог позивачки необхідно стягнути судові витрати, а саме 1 766,27 грн судового збору та 2 000 грн витрат за надання послуг із проведення оцінки майна за договором № GP231018-001 від 18 жовтня 2023 року, а всього 3 766,27 грн судових витрат.
Оскільки зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та розподіл боргу подружжя підлягає лише частковому задоволенню, то пропорційно до розміру задоволених вимог відповідача з позивача необхідно стягнути 997,81 грн витрат по сплаті судового збору і за надання послуг із проведення оцінки транспортного засобу PEUGEOT 207, державний номерний знак НОМЕР_2 .
За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, суд апеляційної інстанції вважає за можливе остаточно стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 2 768,46 грн в якості різниці в понесених судових витратах із сплати судового збору та за проведення оцінки майна
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 200 000 гривень, що становить 1/2 частки боргу, отриманого під час спільного проживання подружжя, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2025 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про стягнення понесених судових витрат задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 062,73 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
У задоволенні решти вимог заяви відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 768,46 грн в якості різниці в понесених судових витратах із сплати судового збору та за проведення оцінки майна.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 травня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній