ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4463/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Кияшко Р.О.;
за участю представників сторін:
від Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" - Сербулов О.В.;
від Комунального підприємства “Херсонський комунальний транспортний сервіс” - Юріна А.Р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ"
на рішення Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 (повний текст рішення складено 27.04.2026)
по справі №916/4463/23
за позовом Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" 
до Комунального підприємства “Херсонський комунальний транспортний сервіс” 
про стягнення 595 155,96 грн,
(суддя першої інстанції Смелянець Г.Є., дата та місце ухвалення рішення: 15.04.2026, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

13.10.2023 Державне підприємство "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" (далі – Позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства “Херсонський комунальний транспортний сервіс” (далі - Відповідач) суми основного боргу 470344,77 грн за Договором бербоутного чартеру від 31.03.2022 №24, пені в сумі 93810, 39 грн, відсотків річних в сумі 10277,72 грн, інфляційних втрат в сумі 20723,08 грн, а також судових витрат, які складаються із витрат по сплаті судового збору у розмірі 8927,34 грн та витрат на професійну правничу допомогу, які Позивач планує понести в орієнтовному розмірі 15 000 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором бербоутного чартеру від 31.03.2022 №24 щодо оплати чартерної плати за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 відмовлено Державному підприємству "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" у задоволенні позову до Комунального підприємства “Херсонський комунальний транспортний сервіс” про стягнення у справі №916/4463/23; судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладено на Державне підприємство "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ".
У своєму рішенні суд зазначив, що підставою позовних вимог про стягнення з Відповідача заборгованості є невиконання зобов`язань за Договором №24 Стандартний бербоутний чартер Балтійської міжнародної морської ради (БІМКО) кодова назва «БЕРКОН 89» від 31.03.2022, який в силу вимог абз.2 ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є нікчемним, а тому господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача суми основного боргу в розмірі 470 344,77 грн.
Крім того, як зазначив суд, відмова суду у задоволенні позовних вимог ДП "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" про стягнення з Відповідача основного боргу в розмірі 470 344,77 грн має наслідком відмову у задоволенні похідних вимог про стягнення пені в сумі 93 810,39 грн, відсотків річних в сумі 10277,72 грн, інфляційних втрат в сумі 20723,08 грн.
Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позову, на підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладено на Позивача.
Не погоджуючись з таким рішенням в частині покладання судових витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу адвоката на Державне підприємство "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ", Апелянт просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Комунального підприємства "Херсонський комунальний транспортний сервіс" Херсонської міської ради на користь Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ", судовий збір в розмірі 8927,34 грн та судові витрати в якості компенсації витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 27360,82 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим. 
Апелянт вважає, що хоча за наслідками розгляду цієї справи Позивачу і було відмовлено у позові, з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема, які стали передумовою для звернення із позовом до суду та підставами для визнання договору нікчемним, у питанні розподілу судових витрат, наявні та достатні підстави для застосування приписів ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Так, з огляду на висновки, викладені в рішенні суду, Комунальне підприємство “Херсонський комунальний транспортний сервіс” Херсонської міської ради, з 24.02.2022 мало вжити заходів з перереєстрації юридичних адрес на підконтрольну територію України для того, щоб продовжувати свою діяльність на законних підставах, проте не виконало вказаного обов`язку. 
Звернення за судовим захистом було обумовлено неправомірними діями Відповідача, у зв`язку із невиконанням останнім умов договору, за яким Відповідач отримав у бербоутний чартер теплохід «ТАТРИ», в частині обов`язку внесення чартерної плати, натомість, в ході розгляду справи, договір було визнано нікчемним у зв`язку із укладення договору з Відповідачем місцезнаходження якого є 73022, м. Херсон, вул. Залізнична, 8.
Отже, на переконання Апелянта, відмова у позові у цій справі не є наслідком дій/бездіяльності Позивача та/або звернення до суду із безпідставним позовом або позовом за відсутності предмета спору, а обумовлена виключно нікчемністю укладеного сторонами правочину.
На думку Апелянта, покладання судових витрат на Позивача в повному обсязі не відповідає загальним засадам цивільного законодавства щодо справедливості та розумності, а також висновкам Верховного Суду, зокрема, у справі №911/813/21 від 21.03.2023.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху; повідомлено скаржника про необхідність подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження у строк протягом 5 днів з дня отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху; роз`яснено Державному підприємству "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ", що відповідно до п. 4 ч.1. 261 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
01.06.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" надійшло клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.06.2026 відкрито з поновленням пропущеного процесуального строку апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" на рішення Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 по справі №916/4463/23; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; призначено розгляд справи на 22.06.2026 року об 11-30 год.; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/4463/23; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 по справі №916/4463/23.
08.06.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/4463/23.
17.06.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2026 задоволено заяву Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
Крім того, 17.06.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства "Херсонський комунальний транспортний сервіс" Херсонської міської ради надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2026 задоволено заяву Комунального підприємства "Херсонський комунальний транспортний сервіс" Херсонської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2026, у зв`язку з перебуванням судді Савицького Я.Ф. з 22.06.2026 по 24.06.2026 відповідно до наказу голови суду від 18.06.2026 №158-в у відпустці, було визначено іншу дату судового засідання та повідомлено Сторін, що розгляд справи №916/4463/23 відбудеться 29.06.2026 о 12-30 год. 
29.06.2026 у судове засідання, яке проводилось в режимі відеоконференції з`явились представники Сторін. Апелянт підтримав вимоги та доводи, викладені ним письмово, Відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Крім того, у судовому засіданні 29.06.2026 Апелянтом було заявлено усне клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з поданням доказів після оголошення рішення. Дане усне клопотання зафіксоване у протоколі судового засідання від 29.06.2026.
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Скаржником не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення Комунального підприємства “Херсонський комунальний транспортний сервіс” суми основного боргу 470344,77 грн за Договором бербоутного чартеру від 31.03.2022 №24, пені в сумі 93810, 39 грн, відсотків річних в сумі 10277,72 грн, інфляційних втрат в сумі 20723,08 грн, тому відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України в апеляційному порядку не переглядається.
В апеляційній скарзі Позивач оскаржує рішення лише в частині покладання на Державне підприємство "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 8927,34 грн та витрат на професійну правничу допомогу.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників Сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо покладення на Позивача судових витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, 31.03.2022 між Державним підприємством "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" (Судновласник, Позивач) та Комунальним підприємством “Херсонський комунальний транспортний сервіс” (Бербоутний фрахтувальник (фрахтувальник), Відповідач) укладено Договір №24 Стандартний бербоутний чартер Балтійської міжнародної морської ради (БІМКО) кодова назва “БЕРКОН 89”.
Спір у даній справі виник через, на думку Позивача, неналежне виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором бербоутного чартеру від 31.03.2022 №24 щодо оплати чартерної плати за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року.
Як зазначалось раніше, рішенням Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 відмовлено Державному підприємству "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" у задоволенні позову до Комунального підприємства “Херсонський комунальний транспортний сервіс” про стягнення у справі №916/4463/23; судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладено на Державне підприємство "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ".
У своєму рішенні суд зазначив, що підставою позовних вимог про стягнення з Відповідача заборгованості є невиконання зобов`язань за Договором №24 Стандартний бербоутний чартер Балтійської міжнародної морської ради (БІМКО) кодова назва «БЕРКОН 89» від 31.03.2022, який в силу вимог абз.2 ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є нікчемним, а тому господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача суми основного боргу в розмірі 470 344,77 грн.
Крім того, як зазначив суд, відмова суду у задоволенні позовних вимог ДП "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" про стягнення з Відповідача основного боргу в розмірі 470 344,77 грн має наслідком відмову у задоволенні похідних вимог про стягнення пені в сумі 93 810,39 грн, відсотків річних в сумі 10277,72 грн, інфляційних втрат в сумі 20723,08 грн.
Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позову, на підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладено на Позивача.
Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині покладення на Позивача судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 8927,34 грн та витрат на професійну правничу допомогу, з приводу чого судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні з позовною заявою Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 8927,34 грн за платіжною інструкцією №7629 від 09.10.2023, що підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України наявною в матеріалах справи.
Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір – збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч.1,2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, загальне правило розподілу судових витрат передбачено частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас, у частинах 5- 7 і 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін. 
Таким чином, частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено два випадки, за яких суд з власної ініціативи може відступити від загального правила розподілу судових витрат (у розрізі цієї справи - від правила їх пропорційного розподілу): 1) зловживання стороною чи її представником процесуальними правами; 2) виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.
Частина 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України наділяє господарський суд дискреційними повноваженнями щодо покладання на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, однак за умови, що відповідний висновок суду має бути належним чином обґрунтованим. Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (схожий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2020 у справі № 912/2171/18, від 25.03.2021 у справі № 905/717/20, від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21 та в додаткових постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 916/376/19, від 12.07.2022 у справі № 910/18970/19).
Судова колегія звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №911/813/21, на яку посилається Апелянт, рішенням Господарського суду Київської області від 29.04.2022 (суддя Щоткін О. В.) позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Васильківського міськвиконкому від 23.02.2021 № 98 "Про звільнення території від самовільно встановленої споруди по вулиці Грушевського біля будинку 8 (Швидко Гроші) в місті Василькові". В решті позовних вимог відмовлено в зв`язку з обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав. Стягнуто з Виконкому на користь ФОП Кожем`яко О. М. 2270 грн судового збору.
Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 16.05.2022 у справі №911/813/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022, заяву ФОП Кожем`яко О. М. від 04.05.2022 про ухвалення додаткового рішення та розподіл судових витрат задоволено повністю. Стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 19 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Судова колегія звертає увагу, що у справі на яку посилається Апелянт, суд зазначив, що норма частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України є спеціальною в співвідношенні із загальною нормою частини 4 цієї ж статті, та, як наслідок, підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, незважаючи на часткове задоволення позову в цій справі, оскільки принцип пропорційного відшкодування судових витрат у разі часткового задоволення позовних вимог закріплено в частині 4 статті 129 цього Кодексу.
Також Верховний Суд у означеній постанові зазначив, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, достовірно встановивши виникнення спору в цій справі внаслідок неправильних дій відповідача-1, на спростування чого скаржник не навів жодних доводів, керуючись частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, цілком обґрунтовано поклав понесені позивачем витрати в повному обсязі саме на відповідача-1, незалежно від того, що позовні вимоги було задоволено частково.
Отже, у справі, на яку посилається Апелянт, позовні вимоги були задоволені частково на відміну від даної справи (№916/4463/23), за результатами розгляду якої у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.
На переконання судової колегії, Апелянтом не доведено того, що процесуальні питання у даній справі регулюються саме спеціальною нормою частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а тому вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими.
Судова колегія відхиляє доводи Апелянта стосовно того, що спір виник внаслідок неправильних дій Відповідача, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною, між тим процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. Зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб, при цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 923/843/17, від 20.05.2025 у справі №911/2308/23(369/4028/23)).
У додатковій постанові від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (такі висновки наведено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №905/716/20, від 15.09.2022 у справі №910/10159/21).
Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов:
1) вирішення судом спору по суті;
2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.
Зміст вказаної норми також свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Наведене узгоджується зі сталою та послідовною практикою Верховного Суду щодо застосування положень частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, наведеною у постановах від 12.07.2022 у справі №910/18790/19, від 31.05.2022 у справі №927/515/21, від 25.11.2021 у справі №904/5929/19, та додаткових постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №910/18790/19, від 04.03.2021 у справі №916/376/19 тощо.
Ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, з огляду на те, що застосування частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України є виключною дискрецією суду попередньої інстанції, що здійснив розподіл витрат на професійну правничу допомогу, оскільки судом першої інстанції у справі № 916/4463/23 обставин того, що спір виник внаслідок неправильних дій Відповідача не встановлено, а Позивач в обґрунтування заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не покликався на відповідні мотиви, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для покладення судових витрат на Відповідача відповідно до положень частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими.
Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
З матеріалів справи вбачається, що 31.03.2022 сторонами у справі підписаний Договір №24 Стандартний бербоутний чартер Балтійської міжнародної морської ради (БІМКО) кодова назва «БЕРКОН 89», із зобов`язаннями Позивача надати в чартер відповідачу судно Татри та зобов`язаннями Відповідача сплачувати Позивачу чартерну плату 856,73 грн. з ПДВ за 1 сутки.
У підписаному між сторонами Договорі від 31.03.2022 місцезнаходженням Відповідача зазначено 73022, м. Херсон, вул. Залізнична, 8.
Водночас, відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
З 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022, Херсонська міська територіальна громада з 01.03.2022 по 11.11.2022 перебувало в тимчасовій окупації (розділ ІІ Тимчасово окуповані Російською Федерацією території України).
20.03.2025 набув чинності наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, яким затверджений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, згідно з яким Херсонська міська територіальна громада входить до переліку тимчасово окупованих російською федерацією території України територій у період з 01.03.2022 по 11.11.2022.
У відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території рф в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №908/1162/23).
У постанові у справі №908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст.с13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
З огляду на наведене, судова колегія зазначає, що факт тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно абз.1 ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з висновком щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 10.03.2026 у справі №916/3666/22, усі суб`єкти господарювання, які, у тому числі тимчасово окуповані з 24.02.2022, мають вжити заходів з перереєстрації юридичних адрес на підконтрольну територію України для того, щоб продовжувати свою діяльність на законних підставах.
Водночас, як встановлено судовою колегією та не заперечується сторонами у справі, Відповідачем під час окупації м. Херсона у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 не змінювалась юридична адреса та не здійснювалася перереєстрація юридичної особи.
Як зазначалось раніше, за висновками суду першої інстанції, враховуючи, що підставою позовних вимог про стягнення з Відповідача заборгованості є невиконання зобов`язань за Договором №24 Стандартний бербоутний чартер Балтійської міжнародної морської ради (БІМКО) кодова назва «БЕРКОН 89» від 31.03.2022, який в силу вимог абз.2 ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є нікчемним, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 470 344,77 грн. З огляду на відмову у задоволенні позову в частині стягнення основного боргу призвело до відмови у задоволенні похідних вимог про стягнення пені в сумі 93 810,39 грн, відсотків річних в сумі 10 277,72 грн, інфляційних втрат в сумі 20 723,08 грн.
Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позову, на підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладено на Позивача.
Судова колегія звертає увагу, що інститут розподілу судових витрат, зокрема у контексті покладення їх на сторону внаслідок її неправомірних дій, не може слугувати інструментом нівелювання процесуальної необачності Позивача.
Ураховуючи, що факт тимчасової окупації м. Херсона у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною, яка в силу приписів ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування, а також зважаючи на імперативний характер норм ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо нікчемності правочинів, Позивач (уособлений професійним представником — адвокатом) під час ініціювання даного судового спору мав діяти з належним рівнем професійної обачності.
Статус адвоката, як особи, що надає професійну правничу допомогу, передбачає обов`язок системного аналізу чинного законодавства, релевантної правозастосовчої практики Верховного Суду (зокрема, правових позицій Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 908/1162/23), а також об`єктивних фактичних обставин. Оскільки інформативне (а не конститутивне) значення офіційного Переліку територій лише констатувало вже існуючий загальновідомий факт окупації, Позивач мав та міг об`єктивно передбачити правові наслідки укладення та виконання відповідного правочину, зокрема його нікчемність.
З огляду на наведене, посилання скаржника на те, що спір виник внаслідок виключно неправомірних дій Відповідача, є неспроможними. Звернення до суду з позовом, завідомо приреченим на відмову через очевидну нікчемність правочину, свідчить про відсутність розумної обачності та прогнозованості у діях самого Позивача. Ризики настання несприятливих процесуальних наслідків, у тому числі у вигляді покладення судових витрат, у такому випадку покладаються на особу, яка ініціювала безпідставний судовий процес, що узгоджується із загальним принципом господарського судочинства щодо диспозитивності та покладення тягаря утримання судового процесу на сторону, яка програла спір.
Отже, у даному випадку, звертаючись з позовною заявою, з огляду на загальновідомий факт окупації рф міста Херсон, дату укладання договору - 31.03.2022, представник Позивача мав бути обізнаним, що правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним, а тому, цілком очевидним є результат розгляду такої позовної заяви і, відповідно, розподілу судових витрат.
Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Частиною 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судова колегія звертає увагу, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Естейт Селлінг" не оскаржується ні рішення суду першої інстанції по суті, ні встановлені судом під час розгляду справи обставини, а також апелянт не просить суд апеляційної інстанції змінити або доповнити мотивувальну частину оскаржуваного рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено повністю, судова колегія вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано та у відповідності до норм процесуального права витрати з оплати судового збору покладено саме на позивача.
Водночас, з огляду на предмет апеляційного оскарження та з урахуванням меж перегляду справи апеляційним судом, визначеним ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, у судової колегії відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення в частині розподілу судових витрат.
З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 по справі №916/4463/23 у цій справі відсутні.
З огляду на те, що апеляційна скарга Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" задоволенню не підлягає, судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Апелянта. 
Керуючись ст. 123, 129, 231, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ РІЧКОВИХ ПОРТІВ" на рішення Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 по справі №916/4463/23 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 15.04.2026 по справі №916/4463/23 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку в порядку та строки, передбачені статтями 287-288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 02.07.2026.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Я.Ф. Савицький 

А.І. Ярош