Справа № 950/1047/26
Номер провадження 3/950/518/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року м.Лебедин

Суддя Лебединського районного суду Сумської області Бакланов Р. В., 
за участю секретаря судового засідання Гладкової С.В., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали, які надійшли від НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соснівка Шосткинського району Сумської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 , інспектора прикордонної служби 1 категорії, кулеметника першої групи інспекторів прикордонної служби третього відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 , молодшого сержанта,
за ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:
До Лебединського районного суду Сумської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення СхРУ № 277045 від 19 березня 2026 року, складений уповноваженою службовою особою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Зі змісту протоколу вбачається, що 07 березня 2026 року ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, під час виконання завдань з охорони та оборони місця зберігання військової техніки ІНФОРМАЦІЯ_3 , розміщеної в районі АДРЕСА_2 , неналежно виконав покладені на нього службові обов`язки, не забезпечив охорону місця стоянки транспортних засобів та спостереження за місцевістю і повітряним простором, самовільно залишив місце несення служби, передав свою зброю іншому військовослужбовцю та перебував у м. Лебедин. Такі дії, на думку особи, яка склала протокол, утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 винуватість не визнав. Пояснив, що разом із солдатом ОСОБА_2 у період з 25 лютого 2026 року по 16 березня 2026 року перебував у АДРЕСА_2 для обладнання укриттів для техніки, пасивної системи захисту, охорони місця розосередження транспортних засобів, спостереження за місцевістю та повітряним простором. Вони з ОСОБА_2 змінювали один одного кожні дві години. 07 березня 2026 року близько 06 год 00 хв він повинен був заступити на чергування після ОСОБА_2 , однак відчув значне погіршення самопочуття, зокрема задишку, біль у грудях та підвищений тиск. У зв`язку з цим повідомив ОСОБА_2 , передав йому автомат для зберігання та поїхав до м. Лебедин, щоб придбати ліки. Командування він повідомити не зміг через відсутність мобільного зв`язку. Після прийняття ліків та короткого відпочинку, приблизно о 09 год 00 хв, він повернувся до місця несення служби, де зустрів офіцерів відділу внутрішньої та власної безпеки і ОСОБА_2 , після чого надав пояснення та продовжив виконання завдань. 
Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердив, що він і ОСОБА_1 виконували завдання в районі н.п. Барабашівка, пов`язані з облаштуванням місця розосередження техніки, охороною транспортних засобів та спостереженням за місцевістю і повітряним простором. Пояснив, що 07 березня 2026 року ніс чергування з 04 год 00 хв до 06 год 00 хв. Після завершення чергування він пішов до місця відпочинку. Через деякий час ОСОБА_1 повідомив, що погано себе почуває та має намір їхати до м. Лебедин по медичну допомогу або ліки. ОСОБА_1 передав йому автомат і поїхав. ОСОБА_2 зазначив, що залишався у місці відпочинку, оскільки, за його словами, зв`язок був лише там, та очікував повідомлення від ОСОБА_1 . Приблизно о 07 год 20 хв прибули офіцери відділу внутрішньої та власної безпеки, яким він надав пояснення. Надалі, після повернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 пішов до місця несення служби. 
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що транспортні засоби шостої прикордонної застави, які не були задіяні безпосередньо у веденні бойових дій та забезпеченні підрозділу, були переміщені до району н.п. Барабашівка. Для охорони і оборони місця розосередження транспортних засобів, а також для спостереження за місцевістю та повітряним простором були визначені спостерігачі у складі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Він підтвердив, що дозволу ОСОБА_1 залишати місце несення служби не надавав, доповіді від нього про необхідність залишити місце служби або про погіршення стану здоров`я не отримував. Також повідомив, що під час раптової перевірки офіцерами відділу внутрішньої та власної безпеки було встановлено відсутність належної охорони місця стоянки транспортних засобів, частина транспортних засобів була відчинена та належним чином не замаскована. 
Судом досліджено протокол про адміністративне правопорушення, матеріали службового розслідування, наказ про результати службового розслідування, лист відділу внутрішньої та власної безпеки по НОМЕР_1 прикордонному загону, витяг з бойового розпорядження начальника шостої прикордонної застави № 7173-БР від 06 березня 2026 року, письмові пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом. Стаття 251 КУпАП визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на основі яких суддя встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно зі ст. 252 КУпАП суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності. За ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для справи. 
Частина друга ст. 172-15 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, тобто недбале ставлення військової службової особи до військової служби, якщо таке діяння вчинене в умовах особливого періоду. Санкція ч. 2 ст. 172-15 КУпАП передбачає накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від десяти до п`ятнадцяти діб. 
Примітка до глави 13-Б КУпАП визначає, що під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування. Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 у спірний період виконував службові обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування, оскільки був визначений спостерігачем для охорони та оборони місця розосередження техніки в районі н.п. Барабашівка відповідно до бойового розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 7173-БР від 06 березня 2026 року. 
Судом встановлено, що бойовим розпорядженням від 06 березня 2026 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призначено спостерігачами з метою охорони та оборони місця розосередження техніки, облаштування укриттів для техніки, пасивної системи захисту, а також спостереження за місцевістю та повітряним простором. У цьому ж документі визначено необхідність негайної доповіді про зміну обстановки. Отже, обов`язок ОСОБА_1 перебувати на визначеному місці служби, здійснювати охорону, спостереження та доповідати про зміну обстановки був конкретним, персоніфікованим і доведеним через бойове розпорядження.
Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог статутів. Стаття 12 цього Статуту передбачає обов`язок військовослужбовця доповідати своєму безпосередньому начальникові про все, що стосується виконання ним службових обов`язків. За ст. 16 Статуту кожний військовослужбовець має службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Стаття 17 Статуту регулює виконання спеціальних обов`язків, зокрема під час виконання бойового чергування та інших завдань. Стаття 291 Статуту встановлює, що особи добового наряду повинні знати, точно й сумлінно виконувати свої обов`язки, без дозволу чергового не припиняти і не передавати виконання своїх обов`язків, негайно доповідати про всі події, що сталися під час несення служби. Дія Статуту поширюється, зокрема, на Державну прикордонну службу України. 
Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, бути пильним та зберігати військове майно. Дія цього Статуту також поширюється на військовослужбовців Державної прикордонної служби України. 
З матеріалів справи вбачається, що 07 березня 2026 року під час раптової перевірки на місці зберігання військової техніки шостої прикордонної застави було виявлено залишені без нагляду, належним чином не замасковані та відчинені службові транспортні засоби, зокрема ББА «Roshel», «Mercedes», «Toyota Hilux» із засобами РЕБ, «УАЗ», «ГАЗ-66», а також автомобіль «Polaris», який перебував на відкритій місцевості без антидронового захисту. Охорона місця стоянки транспортних засобів, спостереження за місцевістю та повітряним простором у цей час не здійснювалися, що створило можливість безперешкодного доступу до військової техніки та умовного заволодіння військовим майном. 
Оцінюючи протокол про адміністративне правопорушення, суд виходить із того, що він складений уповноваженою посадовою особою в межах наданих їй повноважень, містить опис події, час, місце, дані особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та правову кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. Сам по собі протокол не є безумовним доказом вини особи, однак у сукупності з іншими доказами підтверджує факт фіксації події та підстави для судового розгляду.
Оцінюючи наказ про результати службового розслідування, суд враховує, що він містить посилання на наказ про призначення службового розслідування від 10 березня 2026 року № 1009-АГ та висновок службового розслідування від 18 березня 2026 року. У наказі детально відображено результати перевірки, описано виявлені порушення, визначено обов`язки ОСОБА_1 та зазначено, що його дії виразилися у неналежному виконанні обов`язків за посадою, неповідомленні чергового та командира про зміну обстановки, залишенні без нагляду місця стоянки транспортних засобів, нездійсненні охорони та спостереження, а також передачі зброї іншому військовослужбовцю. Цей доказ є належним, оскільки безпосередньо стосується обставин, що підлягають доказуванню, та допустимим, оскільки отриманий у межах службової діяльності військового органу.
Оцінюючи лист відділу внутрішньої та власної безпеки по НОМЕР_1 прикордонному загону, суд бере до уваги, що саме цей документ став підставою для службового розслідування. У ньому викладено первинну інформацію про результати раптової перевірки, зокрема про відсутність організованої охорони місця стоянки транспортних засобів, відсутність спостереження за місцевістю та повітряним простором, а також про перебування ОСОБА_1 поза місцем несення служби в АДРЕСА_3 . Зазначені обставини узгоджуються з поясненнями свідків та письмовими матеріалами справи. 
Оцінюючи витяг з бойового розпорядження № 7173-БР від 06 березня 2026 року, суд приходить до висновку, що цей доказ має істотне значення для справи, оскільки ним підтверджено не лише загальний статус ОСОБА_1 як військовослужбовця, а й конкретний зміст покладених на нього службових завдань. Саме цим розпорядженням ОСОБА_1 визначено спостерігачем для охорони та оборони місця розосередження техніки. Тому доводи про відсутність у нього конкретного обов`язку здійснювати охорону та спостереження суд відхиляє як такі, що спростовуються письмовим доказом.
Оцінюючи пояснення ОСОБА_1 , суд бере до уваги, що він не заперечує ключових фактичних обставин, а саме перебування в районі н.п. Барабашівка для охорони місця розосередження техніки, чергування за визначеним графіком, необхідність заступити на службу близько 06 год 00 хв 07 березня 2026 року, факт залишення місця служби, факт поїздки до м. Лебедин та факт передачі зброї ОСОБА_2 . Разом із тим суд критично оцінює пояснення ОСОБА_1 у частині виправдання самовільного залишення місця служби станом здоров`я та відсутністю зв`язку.
Суд приходить до висновку, що погіршення самопочуття військовослужбовця саме по собі не надає йому права самовільно припинити виконання спеціального службового завдання, залишити місце охорони військової техніки та передати зброю іншій особі без дозволу командування. У разі виникнення обставин, які унеможливлювали подальше несення служби, ОСОБА_1 зобов`язаний був ужити заходів для доповіді черговому, безпосередньому командиру або іншій уповноваженій службовій особі, а також забезпечити заміну чи отримати дозвіл на залишення місця служби. Жодних належних доказів того, що ОСОБА_1 звертався по дозвіл, повідомляв командування після прибуття до м. Лебедин або мав об`єктивну неможливість будь-яким способом повідомити про подію, суду не надано.
Доводи ОСОБА_1 про відсутність мобільного, радіо та інтернет-зв`язку суд відхиляє, оскільки вони не спростовують обов`язку військовослужбовця забезпечити безперервність виконання завдання з охорони військового майна. Крім того, з пояснень самого ОСОБА_1 вбачається, що він залишив місце служби та виїхав до населеного пункту, однак доказів повідомлення командування вже після прибуття до м. Лебедин або після отримання доступу до засобів зв`язку матеріали справи не містять. Відсутність зв`язку в одному місці не доводить неможливості доповісти командуванню будь-яким іншим доступним способом і не є підставою для самовільного припинення охорони місця розосередження військової техніки.
Доводи ОСОБА_1 про те, що він передав зброю ОСОБА_2 , суд також відхиляє як підставу для звільнення від відповідальності. Передача зброї іншому військовослужбовцю не є передачею службових обов`язків у порядку, встановленому військовими статутами, та не замінює дозволу командира на припинення несення служби. Навпаки, ст. 291 Статуту внутрішньої служби прямо встановлює заборону припиняти або передавати виконання обов`язків без дозволу відповідної службової особи. Пояснення ОСОБА_2 свідчать, що після отримання зброї він перебував у місці відпочинку, очікуючи повідомлення від ОСОБА_1 , а отже місце охорони військової техніки фактично залишалося без належного спостереження.
Оцінюючи пояснення свідка ОСОБА_2 , суд зазначає, що вони є послідовними та узгоджуються з поясненнями ОСОБА_1 у частині часу, місця, підстав перебування військовослужбовців у АДРЕСА_2 , факту залишення ОСОБА_1 місця служби та передачі йому зброї. Водночас ці пояснення не виправдовують дій ОСОБА_1 , а навпаки підтверджують, що після 06 год 00 хв 07 березня 2026 року ОСОБА_1 не заступив на чергування, а ОСОБА_2 , який завершив свою зміну, не здійснював фактичну охорону місця стоянки транспортних засобів.
Оцінюючи пояснення свідка ОСОБА_3 , суд визнає їх належним і допустимим доказом, оскільки він як заступник начальника прикордонної застави з логістики був обізнаний із розміщенням техніки, порядком організації охорони та складом призначених спостерігачів. Його пояснення про те, що ОСОБА_1 не надавався дозвіл залишати місце несення служби та від нього не надходила доповідь, не спростовані іншими доказами. Навпаки, вони узгоджуються з письмовими матеріалами службового розслідування та бойовим розпорядженням.
Суд відхиляє можливі доводи сторони захисту про те, що фактичної шкоди військовому майну не заподіяно, а тому склад правопорушення відсутній. Диспозиція ст. 172-15 КУпАП не вимагає обов`язкового настання матеріальних збитків як необхідної ознаки складу правопорушення. Для відповідальності за цією нормою достатнім є встановлення факту недбалого ставлення військової службової особи до військової служби, тобто невиконання або неналежного виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них. У цій справі наслідком неналежного виконання обов`язків стало створення реальної можливості безперешкодного доступу до військової техніки та умовного заволодіння військовим майном, що в умовах особливого періоду має підвищений ступінь суспільної шкідливості.
Суд також відхиляє доводи про те, що відповідальність інших військовослужбовців або посадових осіб виключає відповідальність ОСОБА_1 . Матеріали справи свідчать, що за результатами службового розслідування оцінювалися дії не лише ОСОБА_1 , а й інших осіб. Однак адміністративна відповідальність є персональною. Наявність або відсутність дисциплінарної чи іншої відповідальності інших військовослужбовців не усуває факту неналежного виконання ОСОБА_1 власних службових обов`язків.
Судом встановлено, що станом на 07 березня 2026 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану, продовжений Указом Президента України № 40/2026, затвердженим Законом України № 4757-IX, з 05 год 30 хв 03 лютого 2026 року строком на 90 діб. Отже, інкриміноване діяння вчинено в умовах особливого періоду, що є кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. 
Оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення доведена. Його дії правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП як недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.
При вирішенні питання про вид і розмір адміністративного стягнення суд відповідно до ст. 33 КУпАП враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Обставин, які відповідно до ст. 35 КУпАП обтяжують відповідальність ОСОБА_1 , судом не встановлено. Суд бере до уваги, що фактичної матеріальної шкоди військовому майну не встановлено, ОСОБА_1 повернувся до місця несення служби, проходить військову службу в умовах воєнного стану, а також те, що за матеріалами справи він раніше до адміністративної відповідальності не притягувався. Разом із тим невизнання вини та відсутність належних доказів поважності самовільного залишення місця служби не дають підстав для висновку про малозначність вчиненого. 
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що необхідним і достатнім для виховання ОСОБА_1 в дусі додержання законів України, військових статутів і запобігання вчиненню нових правопорушень буде адміністративне стягнення у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, тобто в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
Відповідно до ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні у справі про адміністративне правопорушення у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Водночас згідно з п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні, перевірочні та спеціальні збори, у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Оскільки справа стосується виконання ОСОБА_1 службових обов`язків військовослужбовця, суд приходить до висновку про наявність підстав для звільнення його від сплати судового збору. 
Керуючись ст. 33, 40-1, 172-15, 245, 251, 252, 280, 283, 284, 294, 307, 308 КУпАП, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд

постановив:
ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
На підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору.
Штраф має бути сплачений порушником не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому копії цієї постанови, а у разі оскарження постанови, не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі несплати штрафу у встановлений строк постанова підлягає примусовому виконанню, а з ОСОБА_1 підлягає стягненню подвійний розмір штрафу, що становить 34 000 грн, у порядку, визначеному ст. 308 КУпАП.
Постанова може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя:        Роман БАКЛАНОВ