справа № 991/6439/26
провадження №11-сс/991/364/26

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м.Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
підозрюваної ОСОБА_6 ,
захисника підозрюваної ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві апеляційні скарги прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 та захисника підозрюваної ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 травня 2026 року про застосування до підозрюваної ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді застави у кримінальному провадженні №52023000000000503 від 03 жовтня 2023 року,
ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 травня 2026 року частково задоволено клопотання детектива Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) ОСОБА_8 , погоджене прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) ОСОБА_5 , та застосовано до підозрюваної ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 2 500 000 грн. із покладенням на неї процесуальних обов`язків строком до 21 липня 2026 року.
При ухваленні судового рішення слідчий суддя виходив з доведеності стороною обвинувачення наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, та існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК, а саме: ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, а також незаконного впливу на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні. Водночас слідчий суддя не встановив наявності ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, а також дійшов висновку, що застава у визначеному розмірі є достатньою для забезпечення виконання підозрюваною процесуальних обов`язків, тоді як покладення обов`язку носити електронний засіб контролю не є необхідним.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням у частині визначеного розміру застави та непокладення на підозрювану обов`язку носити електронний засіб контролю, прокурор САП ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, за вимогами якої просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою задовольнити клопотання сторони обвинувачення, застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 3400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 11 315 200 грн., а також покласти на неї передбачені ч.5 ст.194 КПК процесуальні обов`язки, у тому числі обов`язок носити електронний засіб контролю.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначав, що слідчий суддя правильно встановив обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК, однак безпідставно не визнав доведеним ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
На думку прокурора, визначена слідчим суддею застава у розмірі 2 500 000 грн. не є належним стримуючим фактором з огляду на тяжкість і специфіку інкримінованого корупційного кримінального правопорушення, розмір неправомірної вигоди, дані про особу підозрюваної та її майновий стан.
Також прокурор вважав необхідним покласти на підозрювану обов`язок носити електронний засіб контролю для забезпечення дієвості кримінального провадження та запобігання встановленим ризикам.
Крім того, не погоджуючись із вказаною ухвалою слідчого судді, вважаючи її незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена без належної оцінки доводів сторони захисту, захисник підозрюваної ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, з урахуванням доповнень до якої просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави.
В обґрунтування апеляційної скарги та доповнень до неї захисник посилався на необґрунтованість повідомленої ОСОБА_6 підозри, недоведеність стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст.177 КПК, та відсутність підстав для застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді застави.
Сторона захисту стверджувала, що підозра ґрунтується переважно на недостовірних показаннях ОСОБА_9 , який змінив свою позицію з огляду на власні процесуальні інтереси, тоді як ОСОБА_6 послідовно заперечувала свою причетність до інкримінованих подій, не ухилялася від органу досудового розслідування та не перешкоджала кримінальному провадженню.
Також захисник зазначав про відсутність належних доказів на підтвердження ризиків переховування, незаконного впливу на інших осіб або іншого перешкоджання кримінальному провадженню.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі. Водночас проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту заперечував, вважав наведені у ній доводи необґрунтованими, а висновки слідчого судді щодо наявності підстав для застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді застави - правильними.
Підозрювана ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційну скаргу сторони захисту підтримали та просили її задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ній. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, вважали викладені в ній доводи необґрунтованими, а розмір застави, на визначенні якого наполягав прокурор, - надмірним і таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та майновому стану підозрюваної.

Мотиви суду.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
Згідно з ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч.2 ст.177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
За вимогами ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність хоча б одного з ризиків, передбачених ст.177 КПК, і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання відповідному ризику або ризикам.
При вирішенні питання щодо наявності обґрунтованої підозри предметом перевірки слідчого судді є не лише дотримання процесуального порядку повідомлення особі про підозру, а й дотримання стандарту доказування «обґрунтована підозра» у вчиненні кримінального правопорушення, зважаючи при цьому на рівень обмеження прав, свобод та інтересів особи внаслідок застосування до неї запобіжного заходу.
Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у кримінальному процесуальному законодавстві. Водночас згідно з ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Разом з цим стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що орган досудового розслідування або прокурор на цій стадії мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку. Зазначений стандарт передбачає менший рівень імовірності, необхідний на ранніх етапах кримінального провадження для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Тому на цій стадії суд не перевіряє доведеність винуватості особи поза розумним сумнівом, не встановлює остаточно наявність усіх елементів складу кримінального правопорушення та не надає остаточної оцінки допустимості, достовірності й достатності кожного доказу для вирішення справи по суті.
На цій стадії кримінального провадження слідчий суддя має перевірити, чи містять надані стороною обвинувачення матеріали такі факти або інформацію, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Тому суд не вирішує питання про доведеність вини ОСОБА_6 , правильність остаточної кримінально-правової кваліфікації її дій, наявність або відсутність усіх ознак складу злочину, а також не підміняє собою суд, який у разі направлення обвинувального акта здійснюватиме розгляд кримінального провадження по суті.
Із матеріалів провадження вбачається, що детективами НАБУ під процесуальним керівництвом прокурорів САП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №52023000000000503 від 03 жовтня 2023 року, зокрема за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК. 19 травня 2026 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру в одержанні службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, та в інтересах третьої особи дій з використанням наданої їй влади та службового становища.
За змістом повідомлення про підозру та клопотання сторони обвинувачення, обставини кримінального правопорушення пов`язані з розглядом Великою Палатою Верховного Суду справи №910/15551/20, у якій 19 квітня 2023 року ухвалено постанову в інтересах ОСОБА_10 та компанії «Ferrexpo AG». За версією органу досудового розслідування, неправомірна вигода була надана за прийняття такого судового рішення, після чого ОСОБА_9 одержав частину грошових коштів, перемістив їх до службового кабінету в приміщенні Верховного Суду та забезпечив подальший розподіл між іншими суддями Верховного Суду. У цьому контексті, за версією сторони обвинувачення, орієнтовно 12 травня 2023 року ОСОБА_9 запросив ОСОБА_6 до свого службового кабінету, де вона одержала неправомірну вигоду в сумі 50 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 травня 2023 року становило 1 828 430 грн.
На підтвердження обґрунтованості підозри сторона обвинувачення надала слідчому судді сукупність матеріалів, які стосуються як обставин розгляду справи №910/15551/20, так і ймовірного одержання, переміщення, розподілу та подальшого виявлення коштів. Зокрема, слідчим суддею досліджено матеріали щодо руху та результатів розгляду вказаної судової справи, протоколи за результатами оперативно-розшукових заходів (далі - ОРЗ) та негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), матеріали, які відображають комунікацію між учасниками ймовірної схеми, відомості щодо одержання ОСОБА_9 неправомірної вигоди та її подальшого розподілу, протоколи обшуків і оглядів, під час яких виявлено грошові кошти, а також інші матеріали, які в сукупності, на цьому етапі кримінального провадження, пов`язують ОСОБА_6 з інкримінованими обставинами.
Суд враховує, що підозра ОСОБА_6 ґрунтується не лише на абстрактному припущенні про її участь у розгляді справи №910/15551/20 як судді Великої Палати Верховного Суду. Сторона обвинувачення пов`язує її можливу причетність із конкретною сумою неправомірної вигоди, конкретним способом її одержання, конкретним місцем передання коштів, конкретним зв`язком цих коштів із раніше отриманою ОСОБА_9 неправомірною вигодою та подальшим виявленням відповідної суми під час проведення невідкладного обшуку. Саме поєднання цих обставин, а не кожна з них окремо, утворює той фактичний мінімум, який є достатнім для висновку про наявність обґрунтованої підозри.
Доводи сторони захисту про те, що вирішальне значення для повідомлення про підозру мали нові показання ОСОБА_9 , який є обвинуваченим в іншому кримінальному провадженні та може мати власний процесуальний інтерес, не спростовують висновків слідчого судді на цій стадії. Такі доводи мають значення для подальшої оцінки достовірності відповідних показань, їх узгодженості з іншими доказами, мотивів особи, яка їх надала, та допустимості використання таких відомостей під час доведення винуватості. Однак на стадії розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу ці обставини самі по собі не свідчать про необґрунтованість підозри, якщо відповідні відомості не є ізольованими, а оцінюються у взаємозв`язку з іншими матеріалами кримінального провадження.
Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, за якою використання показань співобвинуваченого або особи, яка співпрацює зі стороною обвинувачення, саме по собі не є несумісним із гарантіями справедливого судового розгляду, однак потребує належної оцінки їх достовірності, мотивів надання та можливості сторони захисту їх оспорити. Зокрема, у справі «Лука проти Італії» (Luca v. Italy), рішення від 27 лютого 2001 року, заява №33354/96, ЄСПЛ виходив із того, що для застосування гарантій ст.6 Конвенції не є вирішальним формальний статус особи, яка надала показання, - свідка чи співобвинуваченого. У справі «Хабран і Далем проти Бельгії» (Habran and Dalem v. Belgium), рішення від 17 січня 2017 року, заяви №43000/11, №49380/11, ЄСПЛ також враховував ризики, пов`язані з показаннями осіб, які могли мати власний інтерес у співпраці з органами слідства, однак не розглядав сам по собі такий процесуальний інтерес як автоматичну підставу для визнання відповідних показань непридатними. Відповідно, процесуальний статус ОСОБА_9 та доводи захисту щодо можливих мотивів зміни ним позиції підлягають оцінці, але не усувають можливості врахування повідомлених ним відомостей у сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження на стадії перевірки обґрунтованості підозри.
Так само суд не приймає доводи сторони захисту про необхідність фактичного вирішення питання щодо достовірності або недостовірності показань ОСОБА_9 вже на цій стадії. Надання остаточної оцінки таким показанням, перевірка причин зміни позиції цієї особи, встановлення наявності або відсутності мотиву для обмови, а також оцінка можливого впливу її процесуального становища на зміст повідомлених відомостей належать до предмета доказування під час подальшого досудового розслідування та, у разі направлення обвинувального акта, судового розгляду по суті. Натомість під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу суд перевіряє лише те, чи дає сукупність наданих матеріалів достатні підстави вважати підозру обґрунтованою.
Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_6 не могла одноособово ухвалити рішення у справі №910/15551/20, також не спростовує обґрунтованості підозри. Зміст повідомленої підозри не зводиться до твердження про одноособове ухвалення нею судового рішення. Навпаки, за версією сторони обвинувачення, йдеться про одержання неправомірної вигоди службовою особою, яка входила до складу колегіального судового органу, за вчинення дій з використанням наданої їй влади та службового становища під час розгляду конкретної судової справи. Питання про те, чи утворюють такі дії склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, та чи буде доведено наявність попередньої змови, отримання неправомірної вигоди, її предмета, розміру, мети та зв`язку з використанням службового становища, підлягає вирішенню за результатами повного дослідження доказів.
Доводи захисту щодо провокації злочину, штучного створення доказів, неправдивості нових показань ОСОБА_9 та відсутності у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення не є очевидно безпідставними з погляду необхідності їх подальшої перевірки. Водночас вони не усувають наявного на цій стадії фактичного підґрунтя підозри, оскільки потребують оцінки всього комплексу доказів, перевірки версій сторін, з`ясування послідовності подій, мотивів учасників та допустимості відповідних доказів у передбаченому КПК порядку. Така перевірка виходить за межі завдань і процесуальних повноважень слідчого судді та суду під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
За таких обставин суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що надані стороною обвинувачення матеріали в сукупності підтверджують можливу причетність ОСОБА_6 до інкримінованого кримінального правопорушення та є достатніми для висновку про наявність обґрунтованої підозри у розумінні ч.1 ст.194 КПК. Доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині не спростовують правильності зазначеного висновку, а переважно стосуються питань, які підлягають перевірці під час подальшого досудового розслідування та оцінці при вирішенні кримінального провадження по суті.
Встановлення наявності обґрунтованої підозри саме по собі не є достатньою підставою для застосування до особи запобіжного заходу, оскільки відповідно до ч.2 ст.177, ч.1 ст.194 КПК сторона обвинувачення також має довести наявність хоча б одного з ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, та обставини, які свідчать про необхідність застосування відповідного запобіжного заходу для їх мінімізації.
З огляду на це суд переходить до перевірки висновків слідчого судді щодо існування ризиків кримінального провадження, їх інтенсивності, а також достатності застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 2 500 000 грн. із покладенням на неї відповідних процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
За змістом ч.2 ст.177 КПК підставою застосування запобіжного заходу є не будь-яка абстрактна можливість неналежної процесуальної поведінки, а наявність таких ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрювана може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті. Отже, під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу суд має оцінити не лише формальне посилання сторони обвинувачення на відповідний ризик, а й те, чи підтверджується він конкретними обставинами кримінального провадження та даними про особу підозрюваної.
При цьому ризик у розумінні ст.177 КПК не потребує доведення як подія, яка обов`язково настане в майбутньому. Його зміст полягає у наявності обґрунтованої ймовірності певної поведінки підозрюваної, яка може перешкодити досягненню завдань кримінального провадження. Водночас така ймовірність не може ґрунтуватися лише на припущеннях, загальних міркуваннях про можливу поведінку особи або автоматичному перенесенні тяжкості підозри на висновок про наявність ризиків.
Тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та суворість можливого покарання мають значення для оцінки ризиків, оскільки можуть впливати на мотивацію особи уникнути кримінальної відповідальності або іншим чином перешкодити кримінальному провадженню. Однак ці обставини не є самостійною та достатньою підставою для висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, а підлягають оцінці лише у сукупності з іншими даними, які індивідуалізують відповідні ризики саме щодо конкретної підозрюваної.
У цьому кримінальному провадженні для оцінки ризиків істотне значення мають характер повідомленої ОСОБА_6 підозри за ч.4 ст.368 КК, її зв`язок із розглядом судової справи Великою Палатою Верховного Суду, статус ОСОБА_6 як судді Верховного Суду, її професійний досвід, авторитет і коло професійних контактів, майновий стан, поведінка після набуття статусу підозрюваної, стадія досудового розслідування, а також коло осіб, показання або процесуальна поведінка яких можуть мати значення для встановлення обставин кримінального провадження.
Суд враховує, що професійний статус судді Верховного Суду сам по собі не доводить існування жодного з ризиків, передбачених ст.177 КПК. Разом з тим такий статус не може ігноруватися, якщо інкриміновані обставини безпосередньо пов`язані з діяльністю Верховного Суду, розглядом судової справи, професійними контактами у суддівському середовищі та можливістю впливу на осіб, пов`язаних із цим кримінальним провадженням. Тому відповідні дані мають оцінюватися не ізольовано, а у взаємозв`язку з конкретними фактичними обставинами повідомленої підозри.
З урахуванням наведеного суд переходить до окремої оцінки кожного із ризиків, на які посилалася сторона обвинувачення та щодо яких сторони висловили заперечення в апеляційних скаргах. При цьому встановлення окремих ризиків не означає автоматичної необхідності визначення застави саме у розмірі, запропонованому прокурором, або покладення на підозрювану всіх процесуальних обов`язків, про які просила сторона обвинувачення. Інтенсивність кожного ризику підлягає окремій оцінці судом для визначення того, який саме запобіжний захід, який розмір застави та який обсяг процесуальних обов`язків є необхідними і достатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної.
Перевіряючи висновок слідчого судді щодо наявності ризику переховування, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК, суд враховує характер повідомленої ОСОБА_6 підозри, тяжкість можливого покарання, її статус судді Верховного Суду, обізнаність із правовими процедурами, майнові можливості, а також доводи сторони захисту щодо належної процесуальної поведінки підозрюваної та відсутності фактів її ухилення від органу досудового розслідування.
Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та суворість можливого покарання не можуть бути самостійною підставою для висновку про наявність ризику переховування. Так само суд враховує, що з часу подій, які інкримінуються ОСОБА_6 , минув значний період, а матеріали провадження не містять даних про те, що до застосування запобіжного заходу вона вчиняла дії, спрямовані на ухилення від органу досудового розслідування або суду.
Разом з тим зазначені обставини не усувають відповідного ризику повністю. Суд враховує, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого корупційного кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, за яке законом передбачено суворе покарання. Характер повідомленої підозри, можливі правові та професійні наслідки кримінального переслідування для судді Верховного Суду, обізнаність підозрюваної із правовими процедурами та наявність у неї майнових можливостей, які в сукупності з іншими обставинами можуть об`єктивно полегшити тривале перебування поза місцем здійснення досудового розслідування або судового контролю, дають достатні підстави вважати, що ризик переховування не є абстрактним.
Відхиляючи доводи сторони захисту про повну відсутність ризику переховування, суд зазначає, що належна попередня процесуальна поведінка підозрюваної, наявність постійного місця проживання, соціальних зв`язків і професійного статусу зменшують інтенсивність цього ризику, однак не спростовують його існування з огляду на наведені вище обставини.
Отже, висновок слідчого судді про наявність ризику переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК, є обґрунтованим. Водночас належна попередня процесуальна поведінка підозрюваної, відсутність встановлених фактів ухилення, наявність постійного місця проживання та соціальних зв`язків свідчать про помірну інтенсивність цього ризику.
Оцінюючи висновок слідчого судді щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, суд враховує, що цей ризик слідчий суддя визнав доведеним з огляду на характер повідомленої ОСОБА_6 підозри, її статус судді Верховного Суду, участь у розгляді справи №910/15551/20 у складі Великої Палати Верховного Суду, професійні контакти у суддівському середовищі та коло осіб, показання або процесуальна поведінка яких можуть мати значення для встановлення обставин кримінального провадження.
Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що професійний статус судді Верховного Суду сам по собі не може автоматично свідчити про наявність ризику незаконного впливу на свідків чи інших учасників кримінального провадження. Так само відсутність встановлених фактів здійснення ОСОБА_6 такого впливу або спроб його здійснення має значення для оцінки інтенсивності відповідного ризику.
Водночас зазначені обставини не спростовують існування цього ризику повністю. Ризик незаконного впливу не потребує обов`язкового встановлення вже вчиненої спроби впливу, оскільки його зміст полягає у наявності реальної можливості такої поведінки з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження. У цій справі така можливість пов`язана не лише з формальним статусом ОСОБА_6 як судді Верховного Суду, а з характером повідомленої їй підозри, її зв`язком із розглядом справи №910/15551/20 Великою Палатою Верховного Суду, ймовірною участю інших осіб у подіях, що перевіряються органом досудового розслідування, а також необхідністю отримання та перевірки показань осіб, які перебували або могли перебувати у професійних контактах із підозрюваною.
Суд також враховує, що відповідно до передбаченої КПК процедури отримання показань спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим або прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду - шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні. Отже, ризик незаконного впливу на осіб, які можуть давати показання, не втрачає актуальності автоматично лише через те, що орган досудового розслідування вже отримав від них певні відомості на стадії досудового розслідування.
При цьому колегія суддів виходить із того, що професійний статус і зв`язки підозрюваної мають значення лише у поєднанні з конкретними фактичними обставинами кримінального провадження, а не як самостійна підстава для обмеження її прав. Саме зв`язок повідомленої підозри з діяльністю Верховного Суду, розглядом конкретної судової справи, колом суддів, працівників суду та інших осіб, які можуть володіти відомостями про обставини кримінального провадження, надає цьому ризику достатнього фактичного підґрунтя.
Відхиляючи доводи сторони захисту про повну відсутність ризику незаконного впливу, суд зазначає, що відсутність встановлених спроб такого впливу з боку ОСОБА_6 зменшує інтенсивність ризику, однак не усуває його з огляду на характер підозри, професійний статус підозрюваної та коло осіб, на яких потенційно може бути спрямований такий вплив.
З огляду на викладене висновок слідчого судді про наявність ризику незаконного впливу на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, є обґрунтованим. Цей ризик має істотне значення у контексті обставин цього кримінального провадження, однак відсутність встановлених спроб впливу та наявність процесуальних обов`язків, спрямованих на унеможливлення відповідної комунікації, мають значення для оцінки його інтенсивності.
Перевіряючи доводи прокурора щодо ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, суд враховує, що слідчий суддя не визнав цей ризик доведеним. Не погоджуючись із таким висновком, прокурор посилався на статус ОСОБА_6 як судді Верховного Суду, її професійні зв`язки, авторитет, обізнаність із судовими процедурами та можливість використання професійних контактів для впливу на перебіг кримінального провадження.
Надаючи оцінку цим доводам, суд виходить із того, що ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином має самостійний зміст і не може автоматично ототожнюватися з іншими ризиками, передбаченими ч.1 ст.177 КПК. Якщо сторона обвинувачення посилається на п.4 ч.1 ст.177 КПК, вона має навести конкретні обставини, які свідчать про реальну можливість саме такого перешкоджання, а не лише повторити доводи, які вже були враховані при оцінці ризику незаконного впливу на свідків, іншого підозрюваного чи обвинуваченого.
Суд враховує, що професійний статус ОСОБА_6 , її авторитет, досвід роботи та професійні зв`язки у суддівському середовищі можуть мати значення для оцінки ризику незаконного впливу на осіб, які можуть володіти відомостями про обставини кримінального провадження. Саме у цьому контексті відповідні обставини оцінені судом під час перевірки ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК. Водночас ті самі обставини без наведення додаткового конкретного механізму не доводять реальної можливості перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Суд погоджується з підходом слідчого судді, за яким самі по собі професійний статус, авторитет, обізнаність із судовими процедурами та наявність професійних контактів не є достатніми для висновку про існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК. Інакше будь-яка особа з юридичною освітою, професійним досвідом або широкими контактами у правничому середовищі автоматично могла б вважатися такою, що здатна перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що не відповідало б вимогам індивідуалізованої оцінки ризиків.
Матеріали провадження та доводи апеляційної скарги прокурора не містять достатніх конкретних даних про те, що ОСОБА_6 вчиняла або готувала дії, спрямовані на приховування доказів, координацію поведінки інших осіб, створення штучних перешкод для досудового розслідування, вплив на процесуальні рішення чи інше втручання у перебіг кримінального провадження поза межами вже оціненого ризику незаконного впливу. Посилання прокурора на загальну можливість використання підозрюваною професійного авторитету та зв`язків без конкретизації способу реалізації такого ризику ґрунтується переважно на припущеннях.
Такий підхід не означає ігнорування статусу ОСОБА_6 як судді Верховного Суду. Навпаки, цей статус уже враховано судом у взаємозв`язку з характером підозри та обставинами кримінального провадження при оцінці ризику незаконного впливу. Однак для висновку про існування окремого ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином сторона обвинувачення мала навести додаткові обставини, які б виходили за межі загальних посилань на статус, досвід, авторитет і професійні контакти підозрюваної.
Отже, доводи прокурора не спростовують правильності висновку слідчого судді про недоведеність ризику перешкоджання ОСОБА_6 кримінальному провадженню іншим чином, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК.
Наявність обґрунтованої підозри та встановлених ризиків переховування і незаконного впливу свідчить про існування процесуальних підстав для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу.
Відповідно до ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя має встановити, зокрема, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази наявність обґрунтованої підозри та хоча б одного з ризиків, передбачених ст.177 КПК. Як уже зазначено вище, у цьому кримінальному провадженні слідчий суддя обґрунтовано встановив наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК, а також ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК.
Застава за своєю правовою природою спрямована на забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків та запобігання встановленим ризикам. У цьому кримінальному провадженні, з огляду на наявність обґрунтованої підозри, ризиків переховування та незаконного впливу, а також їх інтенсивність, застосування до ОСОБА_6 застави є необхідною та достатньою формою процесуального забезпечення її належної процесуальної поведінки.
За таких обставин застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави відповідає встановленим у цьому провадженні процесуальним передумовам та є співмірним способом забезпечення її належної процесуальної поведінки на цій стадії кримінального провадження.
Надаючи оцінку обґрунтованості визначеного слідчим суддею розміру застави, суд виходить з такого.
Як уже зазначалося, у поданій апеляційній скарзі прокурор вважав заставу в розмірі 2 500 000 грн. недостатньою для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 та наполягав на її збільшенні до 11 315 200 грн. Своєю чергою сторона захисту, заперечуючи наявність підстав для застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді застави, фактично вважала необґрунтованим і сам визначений слідчим суддею розмір застави.
Відповідно до ч.4 ст.182 КПК розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваної, інших даних про її особу та встановлених ризиків. При цьому розмір застави має достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків і не може бути завідомо непомірним для неї.
За змістом ч.5 ст.182 КПК щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, застава визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Водночас у виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, яка підозрюється у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути визначена у розмірі, який перевищує такі межі.
Отже, розмір застави не може визначатися ізольовано від одного окремого ризику або лише з огляду на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення. Він має оцінюватися через сукупність установлених обставин: обґрунтовану підозру, характер інкримінованого кримінального правопорушення, майновий стан підозрюваної, дані про її особу, а також характер та інтенсивність ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК.
У цьому кримінальному провадженні слідчий суддя визначив ОСОБА_6 заставу у розмірі 2 500 000 грн., тобто у розмірі, який перевищує звичайні межі, передбачені п.3 ч.5 ст.182 КПК. Це свідчить про те, що слідчий суддя врахував характер повідомленої підозри, інкримінований розмір неправомірної вигоди, особу підозрюваної, її майновий стан та встановлені ризики.
Суд враховує, що ризик переховування має помірну інтенсивність, ризик незаконного впливу на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого має істотне значення у контексті обставин цього кримінального провадження, а ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином стороною обвинувачення не доведений. Така сукупна оцінка ризиків підтверджує необхідність визначення застави у розмірі, який виходить за межі звичайного діапазону, однак не обґрунтовує автоматичного визначення застави саме у розмірі, запропонованому прокурором.
Прокурор, обґрунтовуючи необхідність визначення застави у розмірі 11 315 200 грн., посилався на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, розмір ймовірної неправомірної вигоди, майновий стан ОСОБА_6 та встановлені ризики. Водночас сама по собі можливість особи внести більшу заставу або наявність у неї певних активів не означає необхідності визначення застави саме у такому розмірі. Застава не є видом покарання, попередньою конфіскацією чи способом компенсації ймовірної неправомірної вигоди, а має забезпечувати належну процесуальну поведінку підозрюваної особи.
Для збільшення застави до розміру, запропонованого прокурором, сторона обвинувачення мала довести не лише те, що такий розмір потенційно може бути внесений, а й те, що саме він є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної та запобігання встановленим ризикам. Проте прокурор не навів достатніх доводів, які б свідчили, що застава у розмірі 2 500 000 грн. не здатна забезпечити виконання ОСОБА_6 покладених на неї процесуальних обов`язків, а належний рівень процесуальної поведінки може бути досягнутий лише шляхом визначення застави у розмірі 11 315 200 грн.
Водночас суд не погоджується і з позицією сторони захисту про відсутність підстав для застосування застави або про її надмірність як таку. Наявність обґрунтованої підозри, встановлених ризиків переховування та незаконного впливу, характер інкримінованого кримінального правопорушення і дані про особу підозрюваної свідчать про необхідність застосування до ОСОБА_6 застави як заходу забезпечення її належної процесуальної поведінки.
З урахуванням наведеного застава у розмірі 2 500 000 грн. є істотною, враховує характер повідомленої підозри, майновий стан підозрюваної, дані про її особу та встановлену інтенсивність ризиків. Такий розмір застави достатньою мірою гарантує виконання ОСОБА_6 покладених на неї процесуальних обов`язків, не має карального чи конфіскаційного характеру та не є завідомо непомірним.
Отже, підстав для скасування застави або збільшення її розміру до 11 315 200 грн. судом не встановлено.
Так само необґрунтованими суд вважає доводи прокурора про необхідність покладення на ОСОБА_6 додаткового обов`язку носити електронний засіб контролю.
Відповідно до ч.5 ст.194 КПК у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, суд може покласти на підозрювану один або кілька процесуальних обов`язків, необхідність яких доведена прокурором. Отже, покладення обов`язку носити електронний засіб контролю не є автоматичним наслідком застосування застави, а потребує окремого обґрунтування того, що з огляду на конкретні ризики та їх інтенсивність інші процесуальні обов`язки є недостатніми для запобігання цим ризикам.
Прокурор вважав, що застосування електронного засобу контролю необхідне для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 та запобігання встановленим ризикам. Водночас такі доводи не переконують суд у необхідності покладення на підозрювану цього додаткового обов`язку.
Як зазначено вище, ризик переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду має помірну інтенсивність. Його мінімізація забезпечується покладеними на підозрювану обов`язками прибувати за кожною вимогою до детектива, прокурора, слідчого судді та суду, не відлучатися з визначеної території без дозволу, повідомляти про зміну місця проживання, а також здати на зберігання документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
Ризик незаконного впливу на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні за своїм змістом насамперед пов`язаний із можливістю комунікації з визначеним колом осіб. Тому його мінімізація досягається передусім покладенням на підозрювану обов`язку утримуватися від спілкування з такими особами щодо обставин кримінального провадження, а не технічним контролем її місцезнаходження.
Крім того, ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином слідчий суддя обґрунтовано не визнав доведеним, а доводи прокурора в цій частині не спростовують правильності такого висновку. Ця обставина також має значення для оцінки необхідності додаткового обмеження у вигляді електронного засобу контролю.
За таких умов прокурор не довів, що без покладення на ОСОБА_6 обов`язку носити електронний засіб контролю застосована застава та вже покладені на неї процесуальні обов`язки не здатні забезпечити її належну процесуальну поведінку або запобігти встановленим ризикам.
Отже, підстав для покладення на ОСОБА_6 додаткового обов`язку носити електронний засіб контролю суд не встановив.
Інші доводи апеляційних скарг не містять самостійних підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.
Основні аргументи сторін щодо обґрунтованості підозри, наявності ризиків кримінального провадження, застосування застави як виду запобіжного заходу, її розміру та необхідності покладення на підозрювану обов`язку носити електронний засіб контролю оцінені судом у відповідних частинах цього рішення.
Інші доводи сторони захисту переважно стосуються достовірності показань окремих осіб, допустимості окремих матеріалів, достатності доказів для доведення винуватості та остаточної кримінально-правової оцінки дій ОСОБА_6 , тобто питань, які не підлягають остаточному вирішенню на стадії застосування запобіжного заходу.
Інші доводи прокурора фактично зводяться до наполягання на суворішій оцінці ризиків, більшому розмірі застави та необхідності додаткового процесуального обов`язку, однак ці питання вже перевірені судом і не дають підстав для іншого висновку.
Відповідно до практики ЄСПЛ ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди належним чином мотивувати свої рішення, однак не вимагає детальної відповіді на кожен довід сторони, якщо він не має вирішального значення для результату провадження.
Отже, під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчий суддя дотримався вимог кримінального процесуального закону, належним чином перевірив наявність процесуальних підстав для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави, визначив її розмір з урахуванням обставин кримінального провадження, даних про особу підозрюваної та встановлених ризиків, а також обґрунтовано не поклав на неї додатковий обов`язок носити електронний засіб контролю.
Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею дотримано вимоги кримінального процесуального закону, істотних порушень норм КПК, які могли б бути підставою для скасування або зміни ухвали слідчого судді, судом не встановлено. У зв`язку з цим апеляційні скарги прокурора та сторони захисту підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала слідчого судді як законна й обґрунтована - без змін.
Керуючись ст. 177, 178, 182, 194, 404, 405, 407, 422 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 травня 2026 року - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________   _______________   _______________
ОСОБА_1     ОСОБА_2     ОСОБА_3