Справа № 173/3061/25
Провадження №2/173/469/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
01 червня 2026 року  м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі
головуючого судді        Кожевник О.А.,
за участю секретаря судового засідання    Демяненко С.І.,
розглянувши в приміщенні Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Богачова Наталія Петрівна до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі,
ВСТАНОВИВ:
До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Богачова Наталія Петрівна до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , який за життя склав заповіт на позивача та її брата ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 4.2328 га, з кадастровим номером 1221087000:01:007:0025. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем є його донька ОСОБА_2 , яка у визначений законодавством строк спадщину не прийняла. 
За доводами позивача, між ними з відповідачем питань щодо фактичного користування земельною ділянкою не виникало, як і домовленості щодо поділу належної їм на праві спільної часткової власності земельної ділянки в натурі, що унеможливлює кожного з них вільно володіти на розпоряджатися своєю часткою. Усна пропозиція позивача укласти з відповідачем нотаріальний договір про поділ спільної земельної ділянки, виділивши в натурі частку кожному співвласнику відповідачем проігнорована. Таким чином, за доводами позивача, сторони не можуть дійти згоди щодо порядку управління та володіння земельною ділянкою в натурі.
Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Кожевник О.А.
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 10.11.2025 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче засідання.
Ухвалою суду від 27 січня 2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 
В судове засідання сторони не прибули. Позивач та представник надали заяви про розгляд справи за їх відсутність, позовні вимоги підтримали. 
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено наступне. 
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 28 серпня 2014 року державним нотаріусом Верхньодніпровської нотаріальної контори Дніпропетровської області, спадкоємцями ОСОБА_3 , 1929 року народження зазначено ОСОБА_1 , 1966 року народження та ОСОБА_4 , 1960 року народження.
Згідно із зазначеною копією свідоцтва предметом спадкування є земельна ділянка, що знаходиться на території Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, з кадастровим номером 1221087000:01:007:0025, площею 4,2328 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що також підтверджується копією Витягу № 38233335 про реєстрацію в Спадковому реєстрі.
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 15425194 від 28 серпня 2014 року проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки: 1 на земельну ділянку, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, с/рада Мишурино-Різька, кадастровий номер земельної ділянки 1221087000:01:007:0025 за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках (по частині кожному).
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належала земельна ділянка з кадастровим номером 1221087000:01:007:0025 на праві приватної власності у розмірі частина кожному, що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень та інформаційною довідкою № 397391414.
Відповідно до копії інформаційної довідки № 397391414 від 01 жовтня 2024 року орендарем вищезазначеної земельної ділянки є Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Мишурин Ріг», орендодавцями ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть НОМЕР_1 .
Відповідно до матеріалів поділу земельної ділянки «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», розташованої на території Верхньодніпровської міської територіальної громади, Кам`янського району, Дніпропетровської області землевласниками земельної ділянки з кадастровим номером № 1221087000:01:007:0025 на праві спільної часткової власності є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією інформаційної довідки № 406551546 та визначена можливість поділу земельних ділянок у двох варіантах в рівних частинах, по 2,1164 га кожному.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За приписами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо розподілу спадкового майна, так як відповідач уникає здійснення правочину в нотаріальному порядку.
Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно з ч. 1 ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю.
Поняття спільної часткової власності визначено також у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Тобто, спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а)множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації.
Зва приписами положень ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна.
За умовами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності,є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Такий висновок щодо застосування відповідних норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 545/3753/16-ц, провадження № 61-40289 св 18.
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).
Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (частини 6,7 ст. 79-1 ЗК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження N 61-22087св19) зроблено висновок, що "відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Велика Палата ВС у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20 зазначила, що поділ спільного майна (ст. 367 ЦК України) відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні (ст. 364 ЦК України) тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.
Тобто, у випадку, коли майно перебуває у спільній частковій власності двох осіб, виділ частки одного зі співвласників фактично має наслідком припинення права спільної власності в цілому, а відтак за своєю правовою природою є поділом спільного майна. Таким чином посилання представника позивача на ст. 364 ЦК України є не доречним, оскільки за вказаних обставин має місце поділ між співвласниками земельної ділянки.
Пункт № 54 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майнових та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 визначає, що для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, утворене у результаті поділу іншого нерухомого майна чи виділу в натурі частки з іншого нерухомого майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, що здійснює виділ у натурі частки, також подається договір про поділ спільного майна чи відповідно договір про виділ у натурі частки із спільного майна або рішення суду.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 144 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати враховуючи часткове задоволених вимог у розмірі 605 грн. 60 коп. 
Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Богачова Наталія Петрівна до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі задовольнити частково.
Поділити в натурі земельну ділянку площею 4.2328 гектарів, яка розташована на території Мишуринрізької сільської ради Кам`янського (Верхньодніпровського) району, Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 1221087000:01:007:0025, з виділенням в натурі (на місцевості):
- земельну ділянку площею 2,1164 гектарів, що складає 1/2 частини від загальної площі 4.2328 гектарів, яка розташована на території Мишуринрізької сільської ради Кам`янського (Верхньодніпровського) району, Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з варіантом № 3 плану поділу земельної ділянки, запропонованим сертифікованим інженером-землевпорядником ТОВ «ЕКСПЕРТ-ГРУП», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з наступним присвоєнням земельній ділянці кадастрового номеру відповідно до чинного законодавства.
- земельну ділянку площею 2,1164 гектарів, що складає 1/2 частини від загальної площі 4.2328 гектарів, яка розташована на території Мишуринрізької сільської ради Кам`янського (Верхньодніпровського) району, Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з варіантом № 3 плану поділу земельної ділянки, запропонованим сертифікованим інженером-землевпорядником ТОВ «ЕКСПЕРТ-ГРУП», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з наступним присвоєнням земельній ділянці кадастрового номеру відповідно до чинного законодавства.
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 1221087000:01:007:0025, площею 4.2328 гектарів, яка розташована на території Мишуринрізької сільської ради Кам`янського (Верхньодніпровського) району, Дніпропетровської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення апеляційного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Суддя         О. А. Кожевник