ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.05.2026	Справа № 910/594/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» 
до 1. Державної установи «Кропивницька виправна колонія (№6)»
2. Міністерства юстиції України
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача -  ОСОБА_1 
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - державний реєстратор Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозов Сергій Анатолійович
про визнання незаконним та скасування пунктів наказу та зобов`язання вчинити дії

Представники учасників справи:
від позивача: не з`явився;
від відповідача 1: не з`явився;
від відповідача 2: Барановська А.М.;
від третьої особи 1: не з`явився;
від третьої особи 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
22.01.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево`з вимогами до Державної установи «Кропивницька виправна колонія (№6)» та Міністерства юстиції України про:
1) визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2 Наказу Міністерства юстиції України №4749/5 від 25.10.2022 «Про задоволення скарги»;
2) зобов`язання Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів щодо рішень державного реєстратора Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозова Сергія Анатолійовича від 23.06.2020 №52843763 та від 18.08.2020 року №53661904.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що оскаржуваний наказ №4749/5 від 25.10.2022 прийнято із порушенням приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та він порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 відкрито провадження у справі №910/594/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 , залучено до участі у справі третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - державного реєстратора Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозова Сергія Анатолійовича; підготовче засідання призначено на 25.02.2026, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
29.01.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши, що державний реєстратор не звернув уваги на невідповідність відомостей ДЗК поданим документам для держаної реєстрації прав на земельну ділянку; державний реєстратор Морозов С.А. мав відмовити з підстав невідповідності поданого для державної реєстрації прав листа щодо зміни кадастрового номера вимогам частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про Державний земельний кадастр», а також Порядку №1051; рішення підлягало скасуванню, оскільки воно прийняте державним Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
03.02.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.
13.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1, зокрема, вказав на необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з наявним судовим рішенням у справі №910/13311/22.
У підготовчому засіданні 25.02.2026 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 18.03.2026.
Судове засідання, призначене на 18.03.2026, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2026 судове засідання у справі №910/594/26 призначено на 08.04.2026.
У судовому засіданні 08.04.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 29.04.2026.
У судовому засіданні 29.04.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 13.05.2026.
13.05.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача 1.
13.05.2026 до Господарського суду міста Києва від представника позивача Раковець О.О. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Водночас 13.05.2026 до Господарського суду міста Києва від представника позивача Короленка Т.Л. надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке обгрунтоване тим, що адвокат уклав договір про надання правової допомоги позивачу 13.05.2026, з огляду на що він має намір ознайомитись з матеріалами справи, подати пояснення та взяти участь в судових засіданнях.
Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Застосовуючи при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
Та обставина, що відповідні повноваження суду є дискреційними не створює імунітету від перевірки належності застосування судом свого розсуду при розгляді справи на предмет відповідності такого цілям та завданням, які стоять перед судом, та в аспекті відповідності таких дій принципу верховенства права як стримуючого фактору.
При цьому будь-який законодавчий припис, що встановлює певні межі розсуду, повинен бути оцінений на предмет дотримання фундаментальних вимог верховенства права, зокрема щодо співмірності (пропорційності) тій меті, за якою законом передбачене відповідне обмеження, або яке відбулось унаслідок застосування розсуду суду.
Пропорційність є загальною умовою для вирішення всіх процесуальних питань у межах дискреційних повноважень і повинна належно застосовуватись на кожній стадії правозастосування.
Оцінюючи дотримання принципу пропорційності, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.
Суд зазначає, що він неодноразово відкладав розгляд даної справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді.
Крім того, матеріали справи містять належні та допустимі докази, необхідні для вирішення судом спору у даному судовому засіданні.
Зважаючи на викладені обставини та беручи до уваги клопотання іншого представника позивача про розгляд справи за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево», суд відмовив в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
У судове засідання 13.05.2026 з`явився представник відповідача 2, надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.
Представники інших учасників справи у судове засідання 13.05.2026 не з`явились, про призначене судове засідання були повідомлені належним чином в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.
У судовому засіданні 13.05.2026 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
29.12.2012 громадянка ОСОБА_1 отримала у власність земельну ділянку площею 0,22 з кадастровим номером 4820982200:12:055:0133, що підтверджується державний актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №783741.
У зв`язку з тим, що кадастровий номер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значився за іншою земельною ділянкою, земельній ділянці було присвоєно новий кадастровий номер 4820982200:12:055:146, про що повідомлено ОСОБА_1 листом державного кадастрового реєстратора відділу у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №282/105-20 від 16.06.2022.
У даному листі зазначено: «В зв`язку із вступом в дію 17 жовтня 2012 року Постанови КМУ №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», кадастровий номер земельної ділянки визначається з використанням автоматизованої системи Державного земельного кадастру та присвоюється в автоматичному режимі.
Статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що кадастровий номер земельної ділянки - це індивідуальний, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.
У зв`язку з тим, що кадастровий номер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значиться за іншою земельною ділянкою, то земельній ділянці площею 0,2200 га, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі відомостей з Державного земельного кадастру, був присвоєний новий кадастровий номер 4820982200:12:055:0146».
Державна реєстрація права власності громадянкою ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 4820982200:12:055:0146 (попередній кадастровий номер 4820982200:12:055:0133) відбулася на підставі:
- державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.12.2012 року серії ЯК №783741, виданого на ім`я ОСОБА_1 , Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області, в якому зазначено кадастровий номер 4820982200:12:055:0133;
- відомостей з Державного земельного кадастру від 19.06.2020 року №20767460, отриманих державним реєстратором Морозовим С.А. за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру речових прав під час розгляду відповідної заяви, у яких наявні відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку на підставі державного акту від 29.12.2012 року;
- листа від 16.06.2020 №138/105-20 щодо зміни кадастрового номера земельної ділянки.
На підставі зазначених документів державним реєстратором Морозовим С.В. було прийнято рішення від 23.06.2020 №52843763 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4820982200:12:055:0146.
В подальшому громадянка ОСОБА_1 внесла земельну ділянку кадастровий номер 4820982200:12:055:0146 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево», право власності за останнім було зареєстровано рішенням державного реєстратора Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозовим Сергієм Анатолійовичем від 18.08.2020 №53661904.
Наказом Міністерства юстиції України від 25.10.2022 №4749/5 задоволено скаргу Державної установи «Кропивницька виправна колонія (№6)» від 12.07.2021 №17/2630; скасовано рішення від 25.06.2020 №52843763 та від 18.08.2020 №53661904, прийняті державним реєстратором Коблівської сільської рада Березанського району Миколаївської області Морозовим Сергієм Анатолійовичем.
Підставою для прийняття вказаного наказу став Висновок центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 06.10.2022, в якому зазначено, що згідно з відомостями з Державного реєстру прав на підставі рішення державного реєстратора Коблівської сільської рада Березанського району Миколаївської області Морозова С.А. від 25.06.2020 №52843763 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 4820982200:12:055:0146 за ОСОБА_1 з відкриттям відповідного розділу у Державному реєстрі прав.
Вказана державна реєстрація проведена на підставі:
- державного акта на право власності на земельну ділянку від 29.12.2012 серії ЯК №783741, виданого на ім`я ОСОБА_1 Коблевською сільською радою Березанського району Миколаївської області, у якому зазначено кадастровий номер земельної ділянки - 4820982200:12:055:0133;
- відомостей з Державного земельного кадастру від 19.06.2020 №20767460, отриманих державним реєстратором Морозовим С.А. за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час розгляду відповідної заяви, у яких наявні відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку на підставі державного акту від 29.12.2012;
- листа від 16.06.2020 №138/105-20 щодо зміни кадастрового номера земельної ділянки, виданого державним кадастровим реєстратором відділу у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Костянтином Расстьобою , у якому зазначено, зокрема, що кадастровий номер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значиться за іншою земельною ділянкою. У зв`язку з цим земельній ділянці, яка перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі державного акту від 29.12.2012, був присвоєний новий кадастровий номер - 4820982200:12:055:0146 та вона була внесена до Національної кадастрової системи.
Однак, Законом України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що кадастровий номер земельної ділянки є незмінним на протязі усього часу її існування, відтак подані державному реєстратору Морозову С.А. документи на підтвердження кадастрового номеру земельної ділянки, що не зазнала змін за площею, та межами не відповідали вказаному закону.
Зважаючи на викладені обставини, Колегія Міністерства юстиції України дійшла висновку, що рішення від 25.06.2020 №52843763 не відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав, оскільки державним реєстратором Морозовим С.А. не було належним чином перевірено документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації, оскільки подані документи не відповідали вимогам, встановленим Законом та не давали змоги встановити набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.
Колегією Міністерства юстиції України також було встановлено, що за наслідком прийняття оскаржуваного рішення від 25.06.2020 №52843763 надалі на підставі оскаржуваного рішення від 18.08.2020 №53661904 державним реєстратором Морозовим С.Л. було проведено державну реєстрацію переходу права власності на земельну ділянку від ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду).
Отже, Колегія Міністерства юстиції України дійшла висновку, що оскаржуване рішення від 18.08.2020 №53661904 підлягає скасуванню як таке, що випливає з факту скасування оскаржуваного рішення від 25.06.2020 №52843763.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що державний реєстратор перевірив подані документи для державної реєстрації права власності та встановив:
1. Наявність правовстановлюючого документу на земельну ділянку - Державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.12.2012 року серії ЯК №783741, виданого на ім`я ОСОБА_1 , Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області, в якому зазначено кадастровий номер 4820982200:12:055:0133;
2. Відомості з Державного земельного кадастру від 19.06.2020 року №20767460, отриманих державним реєстратором Морозовим С.А. за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру речових прав під час розгляду відповідної заяви, у яких наявні відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку на підставі державного акту від 29.12.2012;
3. Підтвердження внесення змін у відомості ДЗК - лист від 16.06.2020 року №138/105-20, згідно з яким кадастровий номер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значиться за іншою земельною ділянкою, а тому земельній ділянці площею 0,2200 га, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі відомостей з Державного земельного кадастру, був присвоєний новий кадастровий номер - 4820982200:12:055:0146.
Крім того, у листі від 02.07.2021 року №32-14-0.6-4625/2-21 за підписом начальника ГУ ДГК у Миколаївській області (який був наявний у Міністерства юстиції України при прийняті оскаржуваного наказу) було вказано: «Відповідно до положень до вимог абзацу 3 пункту 4 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний кадастр» у разі, якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначені площ та/або меж земельних ділянок (зокрема, присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель.
У зв`язку з тим, що кадастровий номер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значився за іншою земельною ділянкою, у 2019 році ОСОБА_1 замовила Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). На підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) були внесені відомості до Державного земельного кадастру та присвоєний новий кадастровий номер 4820982200:12:055:0146.»
Позивач зазначає, що задовольняючи скаргу Державної установи «Кропивницька виправна колонія (№6)» та скасовуючи рішення державного реєстратора, Колегією не було враховано положення п. 3 ч. 3 ст. 24 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме те, що: «відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується у разі: невідповідності відомостей про земельну ділянку в ДЗК відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на неї, якщо така невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях ДЗК про земельну ділянку після оформлення документа, що є підставою для виникнення відповідного речового права на земельну ділянку. У такому разі пріоритет мають відомості ДЗК».
Отже, як вказує позивач, державний реєстратор Морозов С.А., встановивши, що зміни про земельну ділянку (присвоєння їй нового кадастрового номеру 4820982200:12:055:0146) були внесені до ДЗК після видачі ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку 29.12.2012, що в тому числі підтверджувались отриманими відомостями ДЗК, правильно встановив відсутність підстав для відмови у державній реєстрації права та прийняв рішення від 23.06.2020 №52843763.
Невідповідності у відомостях державного акту на право власності на земельну ділянку у зв`язку із зміною кадастрового номеру виникли після отримання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність та не з її вини.
Також, позивач вказує на те, що відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.
Оскаржувані рішення державного реєстратора були прийняті:
23.06.2020 № 52843763 - щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 
18.08.2020 №53661904 - щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за позивачем.
Як вбачається з Наказу Мінюсту та висновку Колегії, скарга Державної установи «Кропивницька виправна колонія (№6)» датується 12.07.2021.
У своїй скарзі ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)» зазначала, що строк для подачі скарги не було пропущена, адже скаржник дізнався про свої порушені права 08.06.2021.
Однак, позивач зазначає, що скаржник дізнався про своє порушене право значно раніше - а саме 26.04.2021.
Отже, як вказує позивач, зважаючи на пропуск строку на оскарження рішень державних реєстраторів від 23.06.2020 № 52843763 та від 18.08.2020 № 53661904, що встановлений ч. 3 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», скарга Державної установи «Кропивницька виправна колонія (№6)» від 12.07.2020 не підлягала задоволенню.
За таких обставин позивач просить суд:
1) визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2 Наказу Міністерства юстиції України №4749/5 від 25.10.2022 «Про задоволення скарги»;
2) зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи щодо рішень державного реєстратора Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозова Сергія Анатолійовича від 23.06.2020 №52843763 та від 18.08.2020 року №53661904.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 2 вказав на те, що державний реєстратор не звернув уваги на невідповідність відомостей ДЗК поданим документам для держаної реєстрації прав на земельну ділянку; державний реєстратор Морозов С.А. мав відмовити з підстав невідповідності поданого для державної реєстрації прав листа щодо зміни кадастрового номера вимогам частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про Державний земельний кадастр», а також Порядку №1051; рішення підлягало скасуванню, оскільки воно прийняте державним реєстратором Морозовим С.А. з порушенням ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 22, ч. 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
13.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1, зокрема, вказав на необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з наявним судовим рішенням у справі №910/13311/22.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, зважаючи на такі обставини.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерству юстиції України було надано повноваження щодо розгляду скарг на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Міністерство юстиції України розглядає скарги:
1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);
2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.
Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015 затверджено Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Порядок).
Пунктом 2 Порядку передбачено, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом. Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком. Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації, положення про які затверджуються Мін`юстом. Склад колегій затверджується Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.
Згідно з п. 8 Порядку у разі, коли під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації відповідно до п. 5 цього Порядку не виявлено підстав для відмови у її задоволенні чи підстав для пересилання її за належністю, Мін`юст чи відповідний територіальний орган здійснює колегіальний розгляд такої скарги на предмет наявності (відсутності) порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, що оскаржуються. Якщо під час розгляду Мін`юстом скарги у сфері державної реєстрації відповідно до п. 5 цього Порядку не виявлено підстав для відмови у її задоволенні чи підстав для пересилання її за належністю, проте встановлено наявність очевидних порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, розгляд такої скарги здійснюється Мін`юстом на підставі службової записки посадових осіб Мін`юсту, погодженої заступником Міністра, невідкладно без розгляду її колегіально.
Пунктом 9 Порядку встановлено, що під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує:
1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту;
2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах;
3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні;
4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації;
5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.
Згідно з п. 13 Порядку за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:
1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;
2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.
Як встановив суд, відповідно до державного акту на земельну ділянку серії ЯК №783741 від 29.12.2012 громадянка ОСОБА_1 отримала у власність земельну ділянку площею 0,22 га з кадастровим номером 4820982200:12:055:0133.
Державний акт є чинним, недійсним не визнавався, не скасовувався.
Цій земельній ділянці площею 0,22 га було присвоєно новий кадастровий номер 4820982200:12:055:146, про що повідомлено ОСОБА_1 листом державного кадастрового реєстратора відділу у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру Миколаївській області № 282/105-20 від 11.12.2020.
Так, в листі №282/105-20 від 11.12.2020 року зазначено: «У зв`язку із вступом в дію 17 жовтня 2012 року Постанови КМУ № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» кадастровий номер земельної ділянки визначається з використанням автоматизованої системи Державного земельного кадастру та присвоюється в автоматичному режимі. Статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальний, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. У зв`язку з тим, що кадастровий помер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значиться за іншою земельною ділянкою, то земельній ділянці площею 0,22 га, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі відомостей з Державного земельного кадастру, був присвоєний новий кадастровий номер 4820982200:12:055:0146».
Судом встановлено, що Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 відбулася на підставі:
- державного акта на право власності на земельну ділянку від 29.12.2012 серії ЯК №783741, виданого на ім`я ОСОБА_1 , Коблевською сільською радою Березанського району Миколаївської області, у якому зазначено кадастровий номер земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:12:055:0133;
- відомостей з Державного земельного кадастру від 19.06.2020 № 20767460, отриманих державним реєстратором Морозовим С.А. за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час розгляду відповідної заяви, у яких наявні відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку на підставі державного акту від 29.12.2012;
- листа від 11.12.2020 року № 282/105-20 щодо зміни кадастрового номера земельної ділянки, у якому зазначено, зокрема, що кадастровий номер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значиться за іншою земельною ділянкою.
У зв`язку з цим, земельній ділянці, яка перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі державного акту від 29.12.2012, був присвоєний новий кадастровий номер - 4820982200:12:055:0146 та вона була внесена до Національної кадастрової системи.
На підставі зазначених документів державним реєстратором Морозовим С.А. було прийнято рішення від 25.06.2020 № 52843763 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4820982200:12:055:0146. 
Згідно з висновком Колегії, таке рішення не відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав, оскільки державним реєстратором Морозовим С.А. не було належним чином перевірено документів на наявність підстав для відмови у державній реєстрації, оскільки подані документи не відповідали вимогам, встановленим Законом та не давали змоги встановити набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор:
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;
відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;
відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;
наявність обтяжень прав на нерухоме майно;
наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;
2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Відповідно до п. 3. ч. 3 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується у разі: невідповідності відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на неї, якщо така невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру про земельну ділянку після оформлення документа, що є підставою для виникнення відповідного речового права на земельну ділянку. У такому разі пріоритет мають відомості Державного земельного кадастру.
В даному випадку, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що державний реєстратор перевірив подані документи для державної реєстрації права власності та встановив: 
- наявність правовстановлюючого документу на земельну ділянку - Державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.12.2012 року серії ЯК№ 783741, виданого на ім?я ОСОБА_1 , Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області, в якому зазначено кадастровий номер 4820982200:12:055:0133;
- відомості з Державного земельного кадастру від 19.06.2020 року №20767460, отриманих державним реєстратором Морозовим С.А. за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру речових прав під час розгляду відповідної заяви, у яких наявні відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку на підставі державного акту від 29.12.2012 року;
- підтвердження внесення змін у відомості Державного земельного кадастру - листа від 11.12.2020 року № 282/105-20, згідно якого кадастровий номер 4820982200:12:055:0133 вже був внесений до Національної кадастрової системи та значиться за іншою земельною ділянкою, а тому земельній ділянці площею 0,22 га, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі відомостей з Державного земельного кадастру, був присвоєний новий кадастровий номер 4820982200:12:055:0146. 
Отже, державний реєстратор Морозов С.А., встановивши, що зміни у відомості про земельну ділянку (присвоєння їй нового кадастрового номеру 4820982200:12:055:0146) були внесені до Державного земельного кадастру після видачі ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку 29.12.2012, що в тому числі підтверджувалось отриманими відомостями Державного земельного кадастру, правомірно встановив відсутність підстав для відмови у державній реєстрації права та прийняв рішення від 25.06.2020 №52843763, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ в частині скасування рішення державного реєстратора від 25.06.2020 №52843763 підлягає скасуванню.
З огляду на наведене, за умови встановленої судом обставини правомірності рішення державного реєстратора від 25.06.2020 №52843763 та скасування рішення Міністерства юстиції України про його скасування, суд вважає, що наказ в частині скасування рішення державного реєстратора №53661904 від 18.08.2020 року також підлягає скасуванню.
Оскільки державний реєстратор діяв у повній відповідності до вимог «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то ним, як суб?єктом державної реєстрації, не було допущено порушень норм спеціалізованого законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» щодо визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2 Наказу Міністерства юстиції України №4749/5 від 25.10.2022 «Про задоволення скарги».
Доводи відповідача 2 стосовно необхідності застосування під час державної реєстрації вимог Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051, а саме п. 157 Порядку, відхиляються судом, оскільки п. 157 Порядку не визначає перелік документів, які є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно (земельну ділянку) та які мають бути надані державному реєстратору. Натомість, визначає дії, які вчиняє орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, у випадку виявлення та самостійного виправлення помилки в кадастровому номері (тобто, без розроблення технічної документації із землеустрою).
Що стосується позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» про зобов`язання Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів щодо рішень державного реєстратора Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозова Сергія Анатолійовича від 23.06.2020 №52843763 та від 18.08.2020 року №53661904, суд зазначає таке.
Як вказано у п. 17 Порядку №1128 від 25.12.2015 рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту чи його територіального органу можуть бути оскаржені до суду. У разі скасування судом рішення Мін`юсту чи його територіального органу, прийнятого за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації, новий розгляд такої скарги не проводиться, якщо інше не передбачено відповідним рішенням суду. У разі скасування судом рішення Мін`юсту чи його територіального органу про задоволення скарги у сфері державної реєстрації, що мало наслідком внесення відомостей до реєстрів, Мін`юст чи його територіальний орган після надходження відповідного судового рішення, що набрало законної сили, чи набрання законної сили таким судовим рішенням, що надійшло до набрання ним законної сили, в установленому законодавством порядку вносить відповідні відомості та/або вчиняє реєстраційні дії в реєстрах.
Отже, вказана заявлена позивачем вимога є передчасною, адже Мін`юст вчинятиме дії про відновлення в реєстрі записів щодо рішень державного реєстратора Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозова Сергія Анатолійовича від 23.06.2020 №52843763 та від 18.08.2020 року №53661904 після набрання даним рішенням суду законної сили, з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево».
Що стосується клопотання відповідача 1 про закриття провадження у справі, суд зазначає таке.
У листопаді 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу відповідача «Про задоволення скарги» від 25.10.2022 №4749/5 (справа №910/13311/22).
Позов у справі №910/13311/22 був обгрунтований тим, що Міністерство юстиції України, задовольняючи скаргу Установи, прийняло протиправне рішення, оскільки рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 25.06.2020 №52843763 за Ковенковою Світланою Василівною та від 18.08.2020 №53661904 за ТОВ «Морські ворота Коблево» є правомірними, прийняті державним реєстратором у відповідності до пункту 3 частини 3 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на підставі належних документів; Установа звернулась зі скаргою на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 25.06.2020 №52843763 та від 18.08.2020 №53661904 із пропуском строку, встановленого статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; в Установи відсутні порушені права внаслідок прийняття державним реєстратором рішень від 25.06.2020 №52843763 та від 18.08.2020 №53661904.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2024, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 у справі №910/13311/22, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» було задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №4749/5 від 25.10.2022 «Про задоволення скарги».
Постановою Верховного Суду від 19.11.2025 постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2024 у справі №910/13311/22 скасовані, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево».
Постанова Верховного Суду від 19.11.2025 у справі №910/13311/22 мотивована тим, що спір про речові права у цій справі №910/13311/22 виник між Товариством з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» та Державною установою «Кропивницька виправна колонія (№6)», а не між Товариством з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» та Міністерством юстиції України, з яким у позивача немає спору про речові права. Подібний висновок викладено у пункті 9.57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №910/2546/22, до закінчення розгляду якої Суд зупиняв касаційне провадження у цій справі.
Водночас при зверненні з позовом у справі №910/13311/22 Товариство з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» визначило відповідачем лише Міністерство юстиції України, а Ковенкову С.В. - третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Державну установу «Кропивницька виправна колонія № 6» було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, лише 23.03.2023 ухвалою Господарського суду міста Києва за клопотанням Міністерства юстиції України. При цьому у вказаній ухвалі місцевий господарський суд зазначив, що рішення у справі може вплинути на права та обов`язки вказаної особи.
Верховний Суд у постанові від 19.11.2025 у справі №910/13311/22 зауважив, що беручи до уваги те, що у вказаному спорі вирішуватиметься юридична доля майнових прав та інтересів Виправної колонії, а також виходячи з правової природи спірних відносин, саме до Державної установи «Кропивницька виправна колонія №6» мають бути звернуті матеріально-правові вимоги позивача, які здатні ефективно захистити порушене, на його думку, право власності на земельну ділянку.
Схожий за змістом висновок викладено в пункті 9.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №910/2546/22.
У зв`язку з цим Міністерство юстиції України не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів і підстав позову, оскільки з ним у позивача відсутній спір про речові права на нерухоме майно (земельну ділянку).
Таким чином, Верховний Суд у постанові від 19.11.2025 у справі №910/13311/22 зауважив, що вміщений в оскаржуваних рішенні та постанові висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування Наказу, пред`явлених лише до Міністерства, не відповідає викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №910/2546/22 чіткому та однозначному висновку про те, що незалучення позивачем у порядку статті 48 Господарського процесуального кодексу України належного співвідповідача, яким є особа, яка оспорює речове право позивача, є самостійною підставою для відмови в позові про визнання протиправним і скасування наказу Міністерства юстиції України, оскільки з останнім у позивача немає спору про речові права.
Зважаючи на викладені вище обставини, суд відхиляє клопотання відповідача 1 про закриття провадження у справі.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу (в тому числі й інші заявлені позивачем підстави позову) не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2 Наказу Міністерства юстиції України №4749/5 від 25.10.2022 «Про задоволення скарги».
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Стягнути з Державної установи «Кропивницька виправна колонія (№6)» (25006, Кіровоградська обл, м. Кропивницький, вул. Яновського, буд. 50; ідентифікаційний код: 08563777) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» (65481, Одеська обл, м. Южне, вул. Приморська, буд. 13, кв. 35; ідентифікаційний код: 39820047) судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.
5. Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13; ідентифікаційний код: 00015622) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Морські ворота Коблево» (65481, Одеська обл, м. Южне, вул. Приморська, буд. 13, кв. 35; ідентифікаційний код: 39820047) судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.
6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 25.05.2026.

Суддя О.М. Спичак